# data[].attributes.headline
Зародження ідеї

# data[].attributes.subject
Зародження ідеї

# data[].attributes.body
Лібералізм йде корінням в гуманізм, який в період Ренесансу кинув виклик владі католицької церкви (наслідком чого стали революції: Нідерландська буржуазна революція), англійська славна революція (1688 р.), під час якої Віги затвердили своє право вибирати короля, та ін. Останнє стало предтечею поглядів, що верховна влада має належати народу. Повноцінні ліберальні рухи виникли в епоху Просвітництва у Франції, Англії та колоніальній Америці. Їх супротивниками були абсолютна монархія, меркантилізм, ортодоксальні релігії і клерикалізм. Ці ліберальні рухи також першими сформулювали концепцію прав людини на основі конституціоналізму та самоврядування за допомогою вільно обраних представників.

Джон Лок.

Ідею, що вільні люди можуть стати основою стабільного суспільства, висунув Джон Лок. Його «Два трактати про правління»[6] (1690 р.) сформулювали два фундаментальних ліберальних принципи: економічної свободи як права на особисте володіння та користування власністю й інтелектуальної свободи, що включає свободу совісті. Основою його теорії є уявлення про природні права: на життя, на особисту свободу і на приватну власність, яка стала предтечею сучасних прав людини. Вступаючи в суспільство, громадяни укладають суспільний договір, згідно з яким вони відмовляються від своїх владних повноважень на користь уряду, аби він захищав їхні природні права. У своїх поглядах Лок відстоював інтереси англійської буржуазії, зокрема, він не поширював свободу совісті на католиків, а права людини на селян і слуг. Лок також не схвалював демократію. Однак, ряд положень його вчення лягли в основу ідеології американської та французької революцій.

У континентальній Європі розвитком доктрини про загальну рівність громадян перед законом, якому повинні підкорятися навіть монархи, займався Шарль Луї Монтеск'є. Основними інструментами обмеження державної влади Монтеск'є вважав поділ влади і федералізм. Його послідовники, економісти Жан-Батіст Сей і Дестют де Трасі, були пристрасними популяризаторами «гармонії ринку» і принципу невтручання держави в економіку. З мислителів епохи Просвітництва найбільший вплив на ліберальну думку зробили дві фігури: Вольтер, який виступав за конституційну монархію, і Жан Жак Руссо, який розвинув вчення про природну свободу. Обидва філософи в різній формі відстоювали ідею, що природну свободу особистості можна обмежувати, але не можна знищувати її суть. Вольтер підкреслював важливість релігійної терпимості й неприпустимість тортур та приниження людської гідності.

# data[].attributes.headline
Республіканський союз Франція

# data[].attributes.subject
Республіканський союз Франція

# data[].attributes.body
Гамбетта називав свою політику політикою результатів. «Щоб утриматися при владі, – говорив він у Марселі 7 січня 1878 року, – республіканська партія має стати партією міністерської. Рік влади плідніший, ніж 10 років найгероїчнішої опозиції». Заради висловленої в цих словах мети Гамбетта відмовився від своєї колишньої радикальної програми, зберігши з неї лише один суттєвий пункт — вибори за списками (фр. scrutin de liste), від якого його послідовники згодом відмовилися, коли ця система виборів виявилася зручною для їхнього ворога. генерала Буланже.

Вороги Гамбетти з крайнього лівого табору називали його політику опортуністською, тобто політикою пристосування до обставин. Поступово цю прізвисько почали засвоювати і ті, до кого вона додавалася: 1890 року один із відомих представників партії, Жозеф Рейнах, назвав збірку своїх статей «Опортуністська політика» (фр. Politique opportuniste; Париж, 1890), пояснивши у передмові, що не вважає потрібнішим відмовлятися від імені опортуністів, хоча ні Гамбетта, ні найближчі його послідовники не вживали цього висловлювання.

Після Гамбетти опортуністська партія дедалі більше схилялася вправо, залучаючи себе елементи з табору консервативних республіканців, та був навіть із приєдналися монархістів. Її програма все більше втрачала прогресивний характер і зверталася в програму консервативно-буржуазну.Опортуністи протестували:

проти перегляду конституції у демократичному дусі,

проти відокремлення церкви від держави,

проти прибуткового податку,

проти фабричного законодавства;

були прихильниками колоніальної політики та протекціонізму;

під час страйків опортуністські міністерства завжди були на боці фабрикантів.

Остаточний поштовх праворуч дало Республіканському союзу радикальне міністерство Леона Буржуа (1895-1896), що об'єднало всі радикальні елементи і змусило згуртуватися елементи помірні та консервативні; але саме з цього часу назва «опортунізм» потроху виходить із вжитку

# data[].attributes.headline
Ліберальна партія Великої Британії

# data[].attributes.subject
Ліберальна партія Великої Британії

# data[].attributes.body
У ХІХ столітті ідеологію Ліберальної партії можна було охарактеризувати сучасним терміном «класичний лібералізм». Ліберали виступали за політику невтручання держави в економіку, зокрема, фритредерство та обмежений уряд (після вікторіанської епохи цю доктрину зазвичай називали «гладстоніанський лібералізм» на ім'я ліберального прем'єр-міністра Вільяма Гладстона). Так, протягом усього ХІХ століття ліберали виборювали свободу торгівлі; найбільшою її перемогою у цій галузі було скасування хлібних законів 1846 року, хоча й здійснена консервативним міністерством. Також Ліберальна партія виступала за соціальні реформи, особисту свободу, скорочення повноважень Корони та англіканської церкви (багато з лібералів були нонконформістами) та розширення виборчого права.

# data[].attributes.headline
Ліберальні ідеї

# data[].attributes.subject
Ліберальні ідеї

# data[].attributes.body
Ліберальна свобода завжди розумілась як пряма кореляція із законністю,як підкорення законам.

Індивідуальна свобода, незалежність, приватна власність.

Поділ держави і суспільства

людська особистість;

індивідуальна свобода;

рівність можливостей;

ринок як регулятор економічних відносин

договірний характер відносин між державою та індивідом: обмеження впливу держави насамперед в економічній сфері

приватна власність: захист прав і інтересів

зменшення податків

скорочення соціальних програм

Виступали за фрітрейдерство та проти протекціонізму

# data[].attributes.headline
Крайня ліва /Італійська радикальна партія (Італія)

# data[].attributes.subject
Крайня ліва /Італійська радикальна партія (Італія)

# data[].attributes.body
Вкрай ліва/в майбутньому Радикальна Партія Італії мала вельми радикальні вимоги та ідеї.

Серед їхніх вимог були такі пункти.

Заборона оголошувати війну без рішення парламенту;

Свобода зібрань та асоціацій;

Широкий розвиток місцевої автономії;

Незалежність судової влади від політичної влади;

Виплата фінансової компенсації за судові помилки та тюремне ув'язнення несправедливо постраждалим;

Запровадження безкоштовної та обов'язкової світської освіти від дитячого садка до університету;

Автономія університетів;

Восьмигодинний робочий день;

Захист жіночої та дитячої праці;

Пенсії та соціальні гарантії для працівників;

Розвиток кооперації та кооперативного кредиту.

У майбутньому партія стала виступати радикально проти націоналізму, колон і експансії.

# data[].attributes.headline
Лібералізм і війна

# data[].attributes.subject
Лібералізм і війна

# data[].attributes.body
Іншим предметом дискусій, починаючи з кінця ХІХ століття, стало ставлення до війн. Класичний лібералізм був запеклим противником військових інтервенцій та імперіалізму, виступаючи за нейтралітет та вільну торгівлю. Трактат Гуго Гроція «Про право війни та миру» (1625), в якому він виклав теорію справедливої ​​війни як засобу самозахисту, була настільною книгою ліберала. У США ізоляціонізм до кінця Першої світової війни був офіційною зовнішньою політикою, як сказав Томас Джефферсон: «Вільна торгівля з усіма; військові альянси ні з ким».Однак президент Вудро Вільсон натомість висунув концепцію колективної безпеки: протистояння країнам-агресорам за допомогою військового альянсу та превентивне вирішення конфліктів у Лізі Націй. Ідея спочатку не знайшла підтримки у Конгресі, який не дозволив США вступити до Ліги Націй, проте відродилася у вигляді ООН

# data[].attributes.headline
Лібералізм у Германії

# data[].attributes.subject
Лібералізм у Германії

# data[].attributes.body
виступали за громадянську рівність і демократичні свободи.

активно підтримувала колоніальну експансію і гонку озброєнь.

виступали за обмеження робочого руху.

Під час об'єднання Німеччини під керівництвом Пруссії націонал-ліберали стали домінуючою партією у парламенті Рейхстагу. Підтримуючи спільні ідеали лібералізму та націоналізму, партія мала два крила, які відображали суперечливі вимоги її гегелівської та ідеалістичної спадщини: одне підкреслювало владу держави через Nationalstaat, а інше підкреслювало громадянські свободи (Rechtsstaat). Хоча цей розкол пізніше виявився фатальним для її єдності, націонал-лібералам вдалося залишитися ключовою партією протягом десятиліть після об'єднання, співпрацюючи як з прогресистами, так і з вільними консерваторами з різних питань.