# data[].attributes.body
13 грудня 1893 р. – народився Микола Григорович Фітільов (Хвильовий) у с. Тростянець на Харківщині в родині вчителів. Батько М. Хвильового прищепив синові любов до надбань світової культури.

Навчався він у початковій школі, у Охтирській гімназії, з 6-го класу якої був виключений за участь у революційній організації

1914-1917 Брав участь у Першій світовій та громадянській війнах.

Писати художні твори М. Хвильовий розпочав 1917 року.

1919 Вступив до КП(б)У. Одружується з учителькою Катериною Гащенко. Будучи комуністом, рішуче відмовився вінчатися, чим викликав велике невдоволення матері дружини. 1919 р. у Харкові вийшло друком три збірки поезій.

1921 р. – М. Хвильовий демобілізується, переїжджає до Харкова.

1923 року була опублікована перша прозова збірка “Сині етюди”. Пізніше Хвильовий пише такі твори: “Редактор Карк”, “Кіт у чоботях”, “Солонський Яр”, “Легенда”, “Свиня”, “Чумаківська комуна”. Письменник став членом-засновником літературної організації: «Гарт»;

1924р. – збірка оповідань “Осінь” (“Елегія”, “Я (Романтика)”, “Силуети”, “На глухім шляху” та ін.), повість “Санаторна зона”. Ці публікації і громадянська активність зробили Хвильового центральною постаттю в літературному процесі 20х років.

1925 –  разом з однодумцями створює найпотужнішу літературну організацію ВАПЛІТЕ.

1927 р. — роман «Вальдшнепи», ІІІ частина якого знищена урядовими органами. Трактат «Україна чи Малоросія?» опублікований лише 1990 р.

1927 Працівники ГПУ УСРР заводять справу-формуляр С-183, починається стеження за діяльністю Хвильового.

Грудень 1927 — березень 1928 Перебував у Берліні та Відні.

Січень 1928 Перед поверненням в Україну, у листі до газети «Комуніст» засудив своє гасло «Геть від Москви!». Однак його покаяння було вимушеним і нещирим.

1928–1930 Створив журнал «Літературний ярмарок».

1930–1931 Заснував журнал «Пролітфронт».

13 травня 1933 На знак протесту проти голодомору 1932—33 та арешту свого приятеля Михайла Ялового (став початком нової хвилі масових репресій проти української творчої інтелігенції) у Харкові покінчив життя самогубством.

# data[].attributes.body
Валер’ян Підмогильний народився 2 лютого 1901 року в селі Чаплі на Катеринославщині в бідній селянській родині

Спочатку Валер’ян відвідував церковну школу.

1910–1918 роки навчався в Першому катеринославському реальному училищі, яке закінчив з «відзнакою». Потім навчався з перервами, через матеріальну скруту, на математичному та юридичному факультетах Катеринославського університету, який так і не закінчив.

1919-1920 –  видані дев’ять його оповідань: «Старець», «Складне питання», «Ваня», «Гайдамака», «Добрий Бог», «На селі», «На іменінах», «Дід Яким».

У 1919-1921 році працював вчителем у Павлограді та Катеринославі. Одночасно Валер’ян опановував російську, німецьку та французьку.

1921 р. — вирушає до Києва і працює бібліографом у Книжковій палаті. Одружується з донькою священика Катериною Червінською у Ворзелі, подружжя поселяється в Києві.

Працював редактором у видавництві «Книгоспілка», а з 1925р. — у журналі «Життя й революція»

Київський період у творчості письменника був найбільш плідний.

1929 року переїздить до Харкова, очевидно, сподіваючись на кращі можливості для публікації своїх творів й розраховуючи на свій зростаючий авторитет перекладача. Та там починаються репресії проти нього. У Харкові він працює консультантом з іноземної літератури у кооперативному видавництві “Рух”.

Працював В. Підмогильний і як літературний редактор журналу«Життя й революція», з редакції якого був усунений після 1930 року i не допущено до друку його твори через політичні мотиви.

1933-1934 — пише останній твір «Повість без назви..», який так і не закінчив.

Арешт Підмогильного відбувся 8 грудня 1934. Письменника було засуджено на 10 років ув’язнення на Соловецьких островах.

9 червня 1935 прибув на Соловки як особливо небезпечний політичний злочинець. У соловецькому таборі в нелюдських умовах ізолятора Підмогильний продовжував писати. Збереглось 25 листів до дружини, у яких він розповідає про свої переклади, розпочаті повісті, оповідання.

3 листопада 1937 – розстріляли в урочищі Сандармох.

В.Підмогильного було реабілітовано в 1956 році.

# data[].attributes.body
Народився 13 листопада 1889 на хуторі Чечва біля містечка Грунь Зіньківського повіту на Полтавщині в багатодітній (17 дітей) селянській сім’ї.

Закінчив двокласну Заньковецьку школу і Київську військово-фельдшерську школу.

Працював фельдшером у Київській залізничній лікарні.

У 1917 вступив на історико-філологічний факультет Київського університету.

У 1919 за підписом Павло Грунський опубліковано перший сатиричний твір (фейлетон) «Демократичні реформи Денікіна»

Працював у «Селянській правді» та у журналі «Червоний перець».

У 1920 р. Остапа Вишню вперше заарештували за активну патріотичну участь. Від розстрілу його врятував Василь Елан-Блакитний.

1921 — опублікована усмішка «Чудака, їй-богу»  під псевдонімом Остап Вишня. Став основоположником жанру усмішки.

З 1923 до 1929 рр. вийшли такі найпопулярніші збірки: «Вишневі усмішки сільські», «Вишневі усмішки кримські», «Усмішки», «Вибрані твори»

Після розпуску ВАПЛІТЕ стає одним з організаторів «Політфронту».

У 1933 заарештували і звинуватили тероризмі і контрреволюційній діяльності. Його оголосили “ворогом народу” і на 10 років заслали в сталінські табори.

1933-1943 — на засланні в Ухто-Печорському таборі ( недалеко від Воркути).. Пережити заслання письменникові допомогла його дружина Варвара Маслюченко.

1944 — перший твір після заслання «Зенітка». Ця гумореска ознаменувала початок другого періоду творчості гумориста.

Після війни Остап Вишня був членом редколегії і співробітником сатиричного журналу “Перець”, членом правління Спілки письменників України.

У 1955 його було реабілітовано.

28 вересня 1956 року гуморист помер.

# data[].attributes.headline
Погляди письменника:

# data[].attributes.subject
Погляди письменника:

# data[].attributes.body
українська література повинна мати індивідуальний шлях розвитку, а не копіювати досягнення інших літератур;

протест проти диригентської палички Москви;

письменник має бути обдарованим від природи;

ідеї «романтики вітаїзму» (життєлюбства);

осуд масової і вульгарної в літературі.

За світовідчуттям М. Хвильовий був романтиком.

# data[].attributes.headline
Публіцистичні твори Миколи Хвильового:

# data[].attributes.subject
Публіцистичні твори Миколи Хвильового:

# data[].attributes.body
«Про “сатану в бочці”, або графоманів, спекулянтів та інших “просвітян”»;

«Про Коперника з Фрауенбургу, або Абетка азіатського ренесансу в мистецтві»;

Цикл памфлетів “Камо грядеш?”;

Цикл памфлетів “Думки проти течії”;

Цикл памфлетів “Апологети писаризму”;

Памфлет “Україна чи Малоросія?”.

# data[].attributes.headline
Художні твори Миколи Хвильового:

# data[].attributes.subject
Художні твори Миколи Хвильового:

# data[].attributes.body
бірки поезій “Молодість”, “В електричний вік”, “Досвітні симфонії”;

збірки оповідань «Сині етюди» (1923), «Осінь» (1924);

новели «Синій листопад», «Арабески», «Дорога й ластівка», «Кіт у чоботях», «Солонський Яр», «Легенда», «Я (Романтика)»;

1924 р. – «Санаторійна зона»;

1926 р. – роман «Вальдшнепи»;

1927 р. – оповідання «Мати»;

1928 р. – «Сентиментальна історія»;

1929 р. – повість «Іван Іванович».

# data[].attributes.headline
Філософський напрям,

# data[].attributes.subject
Філософський напрям,

# data[].attributes.body
Філософський напрям, що проявився у творчості В.Підмогильного, називається – екзистенціалізм.

# data[].attributes.headline
Підмогильний  виявив себе і як перекладач

# data[].attributes.subject
Підмогильний  виявив себе і як перекладач

# data[].attributes.body
Він переклав з французької на українську твори Вольтера, Бальзака, Анатоля Франса, Дідро, Мопассана,  Стендаля. Саме французька, блискуче знана В. Підмогильним, мова додавала його творам поетики.

# data[].attributes.headline
Валер’ян Підмогильний почав друкуватися ще зі школи

# data[].attributes.subject
Валер’ян Підмогильний почав друкуватися ще зі школи

# data[].attributes.body
під псевдонімом Лорд Лістер.

Перше оповідання 16- річного В.Підмогильного мало назву «Важке питання».

# data[].attributes.headline
Підмогильний “Місто” характеристика героїв

# data[].attributes.subject
Підмогильний “Місто” характеристика героїв

# data[].attributes.body
Валер’ян Підмогильний “Місто” головні герої:

Степан Радченко — головний герой твору Валеряна Підмогильного. Він змальований як особистість з перевагою біологічного інстинкту.

Надійка — дівчина з села;

Левко — студент;

Ганнуся та Нюся — товаришки Надії;

Лука Гнідий — хазяїн квартири, де жив Радченко;

Тамара Василівна (Мусінька) —дружина крамаря у якого жив Степан, його коханка;

Зоська — міська дівчина, кохана Степана;

Рита —балерина;

Вигорський — поет, товариш Степана. Він підтримував Радченка. Прототипом героя був Євген Плужник.

Максим — син Тамари Василівни (Мусіньки) та Луки, бухгалтер. Це розумний та начитаний хлопець, він був прихильним до Степана. За віком він був старшим за Степана, “був лагідний на вдачу, мрійливий, спокійний, мав тихий голос і якусь глибоку сердечну усмішку”. Максим був близький з матір’ю, тому сильно був ображений на Радченка, коли дізнався про його стосунки з мамою. А в кінці твору Максим став — пияком, розпусником, циніком.

Борис — студент, товариш Степана. Письменницький талант Радченка найпершим підтримав саме Борис Задорожній. Веселий і талановитий хлопець, який любив читати. Після завершення навчання він влаштувався на роботу інструктором кооперативного буряківництва на Київщині й сильно змінився: «не тільки одежею, а й поводженням та тоном голосу, і той перший вигук, що зійшов йому на вуста в привітанні, був тільки відгомоном студентських часів. А далі в мові його почувалась зверхність людини ділової, що не звикла слів своїх марнувати й свідома ціни їх». Чоловік став меркантильним міщанином.

Михайло Світозаров — літературний критик, якому Степан хотів показати своє перше оповідання. Світозаров виявив свою зверхність та байдужість до нікому невідомого Степана, а коли Радченко уже став популярним, критик написав про нього схвальні рецензії. Прототипом героя був Микола Зеров. “З його вуст сипались цитати всіма мовами, літературні факти, півфакти та анекдоти, його обличчя виявляло гнів ображеного велетня”.

# data[].attributes.headline
Жіночі образи “Місто” Підмогильний

# data[].attributes.subject
Жіночі образи “Місто” Підмогильний

# data[].attributes.body
Надійка – це уособлення його зв’язку з селом;

Мусінька – пошук опори у великому місті, потреба також тепла і захисту, час формування нових сил;

Зоська допомагає адаптуватися у місті, прилучитися до його темпу;

Рита – усвідомлення досягнутого, могутності, перемоги.

# data[].attributes.headline
Творчість Остапа Вишні

# data[].attributes.subject
Творчість Остапа Вишні

# data[].attributes.body
За типом світобачення Остап Вишня – лірик. За життя Остапа Вишні побачило світ понад 100 збірок його творів

У 1922 – вийло близько 80 його усмішок і фейлетонів, а в 1923 – понад 270.  У 1924 році було видано 9 збірок, а в 1929 році – 28!

З 1923 по 1930 рік були видані такі збірки – “Діли небесні”, “Кому веселе, а кому й сумне”, “Літературні усмішки”, “Лицем до села”.  Також було видано  цикл збірок “Вишневі усмішки” за різною тематикою. Це – сільські, кооперативні, кримські, театральні та закордонні.

У 1926 році Остап Вишня опублікував збірку “Українізуємось”, що користувалася великою популярністю і була перевидана 5 разів за три роки.

Усмішкам Остапа Вишні притаманні такі ознаки – лаконізм, дотепність, іронічність.

Одухотвореність української природи найбільш виразно зображено Остапом Вишнею у збірці «Мисливські усмішки».

# data[].attributes.headline
Найвідоміші твори:

# data[].attributes.subject
Найвідоміші твори:

# data[].attributes.body
– 1919р. перший фейлетон «Демократичні реформи Денікіна» (підпис Павло Грунський)

– 1921р. усмішка «Чудака, їй-богу» (підпис Остап Вишня)

– «Чукрен» та «Чухраїнці»

– 1927р. гумореска «Моя автобіографія»

– 1958р. цикл «Мисливські усмішки» («Сом», «Заєць», «Лось» та інші)

# data[].attributes.body
–         «Вишневі усмішки сільські»

–         «Вишневі усмішки кримські»

–         «Українізуймось»

–         «Вибрані твори»

–         «Вишневі усмішки театральні»

–         «Усмішки» в 4 томах

–         «Вишневі усмішки закордонні»

# data[].attributes.headline
“Сом” Остап Вишня аналіз

# data[].attributes.subject
“Сом” Остап Вишня аналіз

# data[].attributes.body
Автор – Остап Вишня (Павло Губенко)

Рік написання: 1953.

Збірка: «Мисливські усмішки». Присвята: «Максиму Рильському».

Літературний рід: епос

Жанр “Сом” Остап Вишня: усмішка

Тема “Сом” Остап Вишня: гумористична розповідь про сома, що жив у річці Оскіл і міг з’їсти гусака, гімалайського ведмедя і навіть парового катера.

Головна ідея “Сом” Остап Вишня: виховання любові до природи.

Образи

людей: оповідач; дід Панько(розповідає про пригоди сома, що живе в річці Осколі); пан; Христя; рибалка; письменник Сабанеев;

природи: річка, сом, гуси, собака Джой;

предметів і явищ: човен, катер, риболовля, розповідь.

Час: царські часи — радянські часи (20-ті роки XX ст.).

Місце подій: заплава річки Оскіл за славним містом Енськом на Харківщині.

Особливості усмішки «Сом»

розлогі пейзажі

використання гумору

ліричне обрамлення твору

наявність діалогів

# data[].attributes.headline
Остап Вишня  “Сом” композиція

# data[].attributes.subject
Остап Вишня  “Сом” композиція

# data[].attributes.body
Композиція: 4 частини.

1 частина – читача запрошують побувати на річці Оскіл і насолодитися мальовничими краєвидами.

2 частина – дід Панас застерігає туристів бути обережними біля ковбані, в якій живе сом, який зїв панського собаку

3 частина -«заядлого й справедливого рибалки» про те, як сом тягав за собою моторного човна.

4 частина – розповідь героя-оповідача про те, як живляться соми і як їх ловити.

# data[].attributes.headline
Художні засоби:

# data[].attributes.subject
Художні засоби:

# data[].attributes.body
гіпербола “Та там з одного набою торік по двадцять чотири качки били.”

оксиморон  «Спішу, щоб на вечірню зорьку спізнитись!» — і галопом далі.

інверсія  “…дикі качки водяться… по річках-колисках смарагдової Батьківщини нашої…”

порівняння “…селезень каменем падає в воду, — прекрасний, як казка, у своєму весняному вбранні…”

# data[].attributes.body
Народився 6 грудня 1892р. у с. Чаплинці на Херсонщині у родині батрака-селянина. Рано втратив батьків.

З 1905 році – навчався в Олешківському міському училищі та в чоловічій гімназії. Художній і літературний хист почав виявлятися у майбутнього письменника під час навчання у 5-му класі приватної школи.

Закохався у Антоніну Невель та згодом одружився на ній.

1913р. — написав першу п’єсу «На рыбной ловле».

Навчався у Новоросійському університеті, але був мобілізований до царської армії.

У 1915р. тяжко поранено під Смоленськом.

У 1918р. організував «Просвіту» в Олешках і почав писати роман «Трохим Леміш».

З 1918 р.— голова міськвиконкому Олешок, голова місцевої ради, організатор «Першого Українського Дніпровського полку» в Херсоні.

1922-1925 рр.— інспектор Наросвіти (організовував українські школи, забезпечував їх кадрами, склав український буквар «Первинка»).

Стає відомим завдяки постановці драми «97» Г. Юрою  на сцені Харківського театру.

1925 р.— переведений до Харкова як шкільний інспектор Наркомосвіти УРСР. Поринає у літературну творчість. Митець всіляко прагнув переїхати до Харкова, оскільки саме там він дістав би можливість зосередитись на літературній праці.

Спочатку член «Гарту», потім стає президентом ВАПЛІТЕ у 1926 році.

Редагує журнали «Червоний шлях» і «Літературний ярмарок».

Член «Політфронту» та очолює УТОДІК (Українське товариство драматургів і композиторів).

У літературній дискусії поділяє позицію Хвильового.

1929 р.— комедію «Мина Мазайло» було знято з репертуару й невдовзі охрещено «фашистською».

1933 р.— тяжка утрата — смерть Миколи Хвильового. Переслідування, цькування, заборона п’єси «Маклена Граса».

1934р. — зарештований і засуджений до 10 років ув’язнення  на Соловках, хоча і був тяжко хворий туберкульозом.

3 листопада 1937 року —  за постановою особливої трійки НКВС розстріляний в урочищі Сандармох Медвеж’єгорського району, Карелія.

# data[].attributes.body
–         1913р. перша п’єса «На рыбной ловле»

–         1918р. роман «Трохим Леміш»

–         1924р. драма «97»

–         1925р. перша комедія «Отак загинув Гуска»

–         1927р. п’єса  «Народний Малахій»

–         1928р. комедія «Мина Мазайло»

–         1929р. драма «Патетична соната»

–         1932р. драма «Маклена Граса»

# data[].attributes.headline
“Мина Мазайло” аналіз

# data[].attributes.subject
“Мина Мазайло” аналіз

# data[].attributes.body
Автор – Микола Куліш

Рік написання – 1929

Літературний рід: драма

Тема “Мина Мазайло”: зображення міщанства й українізації в Україні у 20-і роки ХХ ст.

Ідея “Мина Мазайло” : викриття суспільних антиукраїнських явищ, засудження міщанства, національної упередженості й зверхності(великодержавного шовінізму).

Головна думка – «метаморфози (трансформації) людини»; ім’я як носій сутності й пам’яті роду й людини», «українізація»; «первенство»; «шовінізм».

Місце та час подій: 1920-ті рр. місто Харків, район Холодної Гори.

# data[].attributes.headline
Головні герої “Мина Мазайло” та образи

# data[].attributes.subject
Головні герої “Мина Мазайло” та образи

# data[].attributes.body
Мина Мазайло — харківський службовець середніх літ. Він хоче змінити своє українське прізвище на російське, бо не вірить у результативність українізації. Він уособлює уявлення про українську меншовартість. У кінці твору, після зміни прізвища, він дізнається, що звільнений з посади “за регулярний опір українізації”.

Лина (Килина) Мазайло — його дружина.

Рина (Мокрина) Мазайло — їхня дочка.

Мокій — їхній син. Він свідомий українець, який чинить опір шовіністам. Мокій щиро захоплюється не тільки рідною мовою, а й творчістю П. Тичини й О. Довженка. Омріяне прізвище “Мазайло-Квач” звучить для нього як музика

Уля — подруга Рини. Вона закохалася в Мокія, сприйняла його погляди щодо українізації.

Тьотя Мотя — сестра Лини з Курська. Вона є найяскравішим представником міщанства, вульгарності та обивательської обмеженості. Жінка – носій великодержавних шовіністичних традицій. Мотрона Розторгуєва приїхала до Харкова з Курська, щоб урятувати Мокія від українізації.

Тарас Мазайло — дядько Мини з Києва. Це прихильник старовини, козаччини. Для нього головне, аби залишився корінь “маз” як показник його роду

Баронова-Козино — вчителька «правильних проізношеній» російської мови. Вона уособлює стару, дореволюційну інтелігенцію.

Тертика, Аренський Губа — комсомольці, друзі Мокія

# data[].attributes.headline
Композиція: 4 дії

# data[].attributes.subject
Композиція: 4 дії

# data[].attributes.body
1. Експозиція — знайомство з сім'єю Мини Мазайло. 2. Зав'язка -

2 перші дії: Мина повертається з загсу після подання заяви на зміну прізвища; приїжджають тьотя Мотя і дядько Тарас.

3. Розвиток дії – Мина бере лекції, дії Улі і Рини, прихід комсомольців, друзів Мокія.

4. Кульмінація – публікація в газеті рішення про зміну прізвища.

5. Розв'язка - Мина Мазайло дізнається з газети про своє звільнення через... опіp українізації. Для героя вона трагічна.

# data[].attributes.body
Богдан-Ігор Антонич народився 5 жовтня 1909 року в селі Новиця Горлицького повіту на Лемківщині. Його батько — греко-католицький священик Василь Кіт, що змінив прізвище незадовго перед народженням єдиного сина. Дитячі роки Антонича припали на час Першої світової війни, коли його батьки були змушені 1914 року переселитися до Відня, а 1919 року — на Пряшівщину, до Чехословаччини. Із середини 1920-х років жили в с. Бортятин (Львівська обл).

Хлопець спочатку навчався вдома, а з 1920 року — у Сяноцькій гімназії, яку він закінчив 1928 року.

Вищу освіту Антонич здобув у  Львівському університеті за спеціальністю «Польська філологія» (1928-1933 рр.). Паралельно із загальними філологічними студіями і поетичною творчістю Антонич багато уваги приділяв оволодінню українською літературною мовою.

Уперше прилюдно з читанням власних творів Антонич виступив 20-річним юнаком 1929 року, як член товариства студентів-україністів, у «Живій літературній газеті».

Після закінчення університету Б.-І. Антонич здобув ступінь магістра філософії та магістра польської філології. На державну службу Б.-І. Антонич не влаштувався, а почав співпрацювати із львівськими українськими журналами, збірниками, виступав з поезіями і статтями на літературні та мистецькі теми.

Поет друкував свої твори у журналах різних політичних спрямувань («Вогні», «Дзвони», «Вісник», «Назустріч», «Наша культура», «Ми» тощо). Не бажаючи обмежувати свою поетичну творчість якоюсь певною ідеологією, Б.-І. Антонич з 1934 року припинив публікуватися у «Віснику», що його редагував Д. Донцов, та релігійному часописі «Дзвони», віддаючи перевагу позапартійному часописові «Назустріч».

Якийсь час він редагував молодіжний часопис «Дажбог».

Перша збірка поезій Б.-І. Антонича «Привітання життя» вийшла 1931 р., коли авторові було 22 роки.

Згодом з’явилися ще дві: «Три перстені» (1934 р.) та «Книга Лева» (1936 р.). Уже після смерті поета побачили світ «Зелена Євангелія» (1938 р.) та незакінчена збірка «Ротації» (1938 р)

Б.-І. Антонич добре грав на скрипці, компонував музику, малював. У приватному житті він був малоговірким задумливим самітником, так і не встиг одружитися.

Помер Антонич 6 липня 1937 на двадцять восьмому році життя. Після перенесеного апендициту та наступного запалення легенів перевтомлене довгою і високою гарячкою серце не витримало. Похований у Львові.

# data[].attributes.headline
Серед рис творчості Богдана-Ігоря Антонича можна виділити

# data[].attributes.subject
Серед рис творчості Богдана-Ігоря Антонича можна виділити

# data[].attributes.body
-релігійні та космічні мотиви,

-відгомін лемківського фольклору і поганської символіки,

- філософська лірика,

- асоціативність і міфологізм.

# data[].attributes.headline
“Різдво” аналіз

# data[].attributes.subject
“Різдво” аналіз

# data[].attributes.body
Автор – Богдан-Ігор Антонич

Рік створення: 1934.

Збірка: «Три перстені».

Літературний рід: лірика.

Жанр: ліричний вірш.

Вид лірики: філософська.

Напрям: модернізм

Течія: авангардизм, символізм, міфіологізм

Тема: факт народження Христа.

Ідея: переосмислення факту народження Христа як події, що відбувається в кожному селі й містечку; уславлення народження життя й радості.

Провідний мотив: возвеличення таїнства різдвяного вечора. У поезії “Різдво” переплетені мотиви християнські та язичницькі.

Віршовий розмір: хорей.

Римування: перехресне (абаб).

# data[].attributes.headline
“Різдво” художні засоби

# data[].attributes.subject
“Різдво” художні засоби

# data[].attributes.body
Епітети: місяць круглий, снігова завія, золотий горіх;

Метафори: прийшли лемки і принесли місяць; народився Бог на санях; ніч крутиться довкола стріх; у долоні у Марії місяць – золотий горіх.

# data[].attributes.headline
“Різдво” образи-символи

# data[].attributes.subject
“Різдво” образи-символи

# data[].attributes.body
Образи:

людей: лемки у крисанях; Марія;

міфологічних істот (умовно): бог;

природи: ніч у сніговій завії, місяць — золотий горіх;

предметів і явищ: народження; сани; містечко; крисані (круглі капелюхи); стріхи; долоні.

Символічні образи:

сани (український символ-аналог ясел, де народився Христос);

лемки (символ-аналог волхвів);

золотий горіх (символ-аналог дитинчати Христа, нового життя);

місяць (символ батьківщини).

# data[].attributes.body
Євген Филимонович Маланюк народився 1 лютого (20 січня за старим стилем) 1897 р. в м. Архангороді на Херсонщині (тепер містечко Новоархангельськ Кіровоградської області) у родині активіста-просвітянина. Він був нащадком запорожців.

Навчався в Єлисаветградському реальному училищі з 1906 по 1914. Особливе місце у формуванні інтелекту Маланюка відіграв саме цей заклад. Під час навчання найповніше здібності Євгена Филимоновича розкрились в опануванні математики.

1914 р. — вступив до Петербурзького політехнічного інституту, але не закінчив, бо почалася Перша світова війна. Маланюк був мобілізований до Армії УНР. У роки війни закінчив Київську військову школу, служив офіцером у царській армії.

1920 р. — з’являється друком перший вірш у журналі “Веселка”.

Після поразки УНР назавжди покидає Україну

Потрапивши у табір у Каліші, зосереджується на поетичній творчості. Бере участь у виданні журналу «Веселка» та альманаху «Озимина».

Восени 1923 р. переїздить до Чехословаччини. Стає лідером «Празької школи поетів». dovidka.biz.ua

Наступного року він закінчив Подєбрадську академію в Чехословаччині, отримав диплом інженера, працював за фахом у Польщі.

За фахом Є. Маланюк – інженер.

У 1925р. у Подєбрадах (Польща) вийшла перша поетична збірка Є. Маланюка «Стилет і стилос», у 1926р. у Гамбурзі вийшла книжка «Гербарій».

Намагаючись торувати незалежний шлях у літературі, Євген Филимонович очолює у Варшаві літературне угрупування «Танк» у 1929 році.

Протягом 1930—1939 pp. у Парижі та Львові виходили збірки «Земля й залізо», «Земна мадонна»г «Перстень Полікрата».

У 1945р. Є. Маланюк опинився в Західній Німеччині, де став членом угруповання МУРу (Мистецький український рух)

1949 р. — переїхав до США, де прожив до самої смерті.

У 1951 —1966 pp. вийшли його твори: збірки «Влада» (1951); «Поезії в одному томі» (1954); «Остання весна» (1959); «Серпень» (1964); поема «П’ята симфонія» (1953), два томи есеїстики: «Книги спостережень» (1962, 1966).

У 1958 р. Є. Маланюк став почесним головою об’єднання українських письменників «Слово».

16 лютого 1968 р. письменник помер у передмісті Нью-Йорка. Похований у Нью-Джерсі.

# data[].attributes.headline
Творчість Маланюка

# data[].attributes.subject
Творчість Маланюка

# data[].attributes.body
– Історіософічність творчості — спроба вмотивувати, пояснити логіку історичних подій, осмислення їх сенсу для України.

– Чітка організація поетичної мови, нагромадження приголосних, сторення ефекту „непісенності», строгості, суворості.

– Наскрізна ідея української державності

Належав до умовної «Вісниківської квадриги» — Євген Маланюк, Олег Ольжич, Олена Теліга, Леонід Мосендз, бо друкувались у часописі «Вісник» (квадрига — четвірка коней).

# data[].attributes.headline
Збірки Маланюка:

# data[].attributes.subject
Збірки Маланюка:

# data[].attributes.body
–         1925р. перша збірка «Стилет і стилос»

–         1926р. «Гербарій»

–         1930р. «Земля і залізо»

–         1934р. «Земна Мадонна»

–         1939р. «Перстень Полікрата»

–         1943р. «Вибрані поезії»

–         1951р. «Влада»

–         1953р. поема «П’ята симфнія»

–         1954р. «Поезії»

–         1959р. «Остання весна»

–         1962, 1966рр. «Книга спостережень» у 2-х томах — збірка есеїв

–         1964р. «Серпень»

–         1972р. посмертна збірка – «Перстень і посох»

# data[].attributes.headline
“Під чужим небом” аналіз

# data[].attributes.subject
“Під чужим небом” аналіз

# data[].attributes.body
Автор – Євген Маланюк

Рік написання – 1920

Жанр: патріотична елегія.

Лірика – громадянська.

Тема: показ стану душі ліричного героя, туги за Батьківщиною людини, яка вимушена жити у вигнанні. Ідея: уславлення любові до рідного краю, до старенької батьківської хати, маленької річечки; відчуття самотності на далекій чужині.

Віршові розміри вірша “Під чужим небом” чотиристопний ямб, чотиристопний та п’ятистопний анапест, чотиристопний анапест.

Римування: перехресне

# data[].attributes.headline
Художні засоби

# data[].attributes.subject
Художні засоби

# data[].attributes.body
Епітети: золотосрібний ріг, заплутані дороги, кревний край, скажений біль, чорні рани, безглузда путь, убогий митар, вогненний слід, сіре поле в чорних круках, веселий вітер…

Тавтологія: А я тут, на чужинних бруках, чужий – несу чужий тягар.

Метафори: життя блудить; кревний край кона і останній муці;несу свій іспит; вітер заголосить глухо; перекупка-пам’ять заховала сни;

Порівняння: життя давно, як божевільне,блудить;

Риторичні питання: Чому ж я тут? По яких ще дорогах шукати причинної долі? Перекотиполем блукати в яких степах?

Риторичні оклики: Там свист херсонського простору! Там вітер з кришталевих хвиль!

# data[].attributes.body
народився 2 жовтня 1906р. в м. Охтирці на Полтавщині у родині сільського робітника-муляра.

Навчався у вищій початковій школі, вірші почав писати ще у 2 класі. Навчаючись у школі, був редактором шкільного журналу надія.

З 1920р. навчався у ремісничій профтехшколі, звідки перевівся в Краснопільську художньо-керамічну.

У 1924р. вступив до Охтирської філії організації «Плуг».

У 1925р. під псевдонімом Полярний надрукував свою першу книжку оповідань «Чорні силуети».

У 1926р. вступив до Київського художнього інституту, який не закінчив через матеріальну скруту.

Тоді під псевдонімом Багряний друкував поезії й оповідання в журналах «Глобус», «Життя й революція», «Червоний шлях» та «Плужанин».

Його прийняли до організації МАРС.

У 1929р. з’явилася збірка поезій «До меж заказаних»

У 1930р. з’являється історичний роман у віршах «Скелька»

16 квітня 1932р. заарештовано за контрреволюційну і націоналістичну діяльність, рік тримали під слідством, потім засудили на 5 років заслання і вивезли на територію України. dovidka.biz.ua

1938 року повторно арештований та відсидів у Харківській в’язниці УДБ-НКВС на Холодній горі 2 роки і 7 місяців. Про це написав у романі “Сад Гетсиманський”

1940 р. з відбитими легенями й нирками був звільнений під нагляд. Знову оселився в Охтирці, працював декоратором у місцевому театрі, редагував газету «Голос Охтирщини», після початку війни потрапив до народного ополчення, працював в ОУН.

Згідно з німецьким курсом щодо української національної інтелігенції в 1942 р. мав бути розстріляний, але випадково врятувався.

1944 р. І. Багряний розійшовся в поглядах з керівництвом УПА й сам, без родини, емігрував до Словаччини, а згодом до Німеччини, залишивши дружину з дітьми вдома. Публікуються романи “Люба”, “Тигролови”

У 1945р. засновує газету «Українські вісті», засновує ОДУМ (Об’єднання демократичної української молоді).

Іван Багряний був учасником Мистецького українського руху (МУР) та брав участь у створенні цієї організації.

У 1946р. кількома мовами за кордоном надруковано його памфлет «Чому я не хочу вертати на «родіну»?»

Знайшов порятунок душі у новій родині, де народилися син Нестор і донька Роксолана.

1948 року Багряний заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і відтоді цілих 17 років — до самої смерті редагував газету «Українські вісті». Письменник був головою Виконавчого органу Української Національної Ради і заступником президента УНР.

Помер на 57-му році життя 25 серпня 1963р. Похований у місті Новий Ульм

# data[].attributes.body
–         1925р. збірка оповідань «Чорні силуети»

–         1929р. збірка поезії «До меж заказаних»

–         1930р. історичний роман у віршах «Скелька»

–         1944, 1946р. роман «Тигролови»

–         1950р. роман «Сад Гетсиманський»

–         1953р. роман «Огнене коло»

–         1957р. роман «Буйний вітер»

–         1965р. роман «Людина біжить над прірвою»

–         п’єси «Генерал», «Морітурі», «Розгром»

–         1946р. збірка «Золотий бумеранг»

–         1956р. поема «Антон Біда – герой труда»

Найвідоміші твори Багряного: “Тигролови”, “Сад Гетсиманський”, “Скелька”, “Чому я не хочу вертатись до СРСР?”, “До меж заказаних”, “Людина біжить над прірвою”, “Огненне коло”.

# data[].attributes.headline
“Тигролови” аналіз

# data[].attributes.subject
“Тигролови” аналіз

# data[].attributes.body
Автор – Іван Багряний (Лозов’яга)

Перша назва роману: “Звіролови” – написано за 14 днів.

Рік написання: 1944

Літературний рід: епос

Жанр: пригодницький роман

Напрям: модернізм.

Течія: неореалізм, неоромантизм.

Тема твору “Тигролови”: зображення трагічної долі людини-особистості в радянському тоталітарному режимі.

Ідея “Тигролови”: перемога добра над злом; за будь-яких обставин потрібно залишатися Людиною.

Головна думка: треба завжди бути людиною

Провідний мотив – «протистояння добра й зла», «сильна людина», «велика сила кохання», «антилюдяна сутність радянської системи».

Час та місце подій: 30-ті рр. XX ст. Україна — потяг до Сибіру — Сибір — тайга — поселення Зеленого Клину — Хабаровськ — Маньчжурія.

# data[].attributes.headline
Головні герої твору “Тигролови”

# data[].attributes.subject
Головні герої твору “Тигролови”

# data[].attributes.body
Григорій Многогрішний – молодий український інженер-авіатор, нащадок гетьмана Дем’яна Многогрішного (1668-1672), який був засланий до Сибіру на 25 років. Життєвий принцип Многогрішного – “Ліпше вмирати біжучи, ніж жити гниючи”

родина Сірків – батьки Денис Сірко ба Сірчиха: їх діти Гриць (сміливий, справжній спадкоємець козацького духу) та Наталка (кохана Григорія, чесна, смілива, віддана в коханні, вихована в кращих українських традиціях),

майор НКВС Медвин –  «полює» на Григорія, утілення сатанинської сутності сталінського режиму

родина Морозів;

Фійона — жінка легкої поведінки, коханка Медвина;

# data[].attributes.headline
Проблематика роману «Тигролови» 

# data[].attributes.subject
Проблематика роману «Тигролови» 

# data[].attributes.body
боротьба добра й зла,

морального вибору;

збереження людяності та виживання в умовах жорсткого тероору

справедливості та кари

волі до життя і цілеспямованості

стосунків людини і природи

родинних взаємин і кохання

вічності вікових традицій.

# data[].attributes.headline
“Тигролови” символи

# data[].attributes.subject
“Тигролови” символи

# data[].attributes.body
потяг-дракон (символ тоталітаризму);

тигр (символ володаря, сили, незламності людського духу).

білена глиняна хата (символ України в тайзі);

потяг-експрес (символ «забезпеченого» нового життя більшовицької верхівки);

# data[].attributes.body
Народився 10 вересня 1894 в с. В’юнище на Чернігівщині у селянській родині. Його батьки були неписьменними селянами. У родині Довженків було 14 дітей, та вижило лише 2 – Сашко та Поліна.

Навчався у Сосницькій початковій школі. З 1911 року навчався у Глухівському вчительському інституті.

Після закінчення інституту в 1914 учителював у Житомирі, Києві.

У 1917 вступив до Київського комерційного інституту на економічний факультет, де здобув вищу освіту на економічному факультеті (нині Київський національний економічний університет). Довженко вступив туди лише тому, що його атестат не давав можливості вступати до інших вищих навчальних закладів, і це був засіб здобути хоча б якусь вищу освіту. Вчився погано, бракувало часу та старанності.

Захопившись революцією, служить у петлюрівській армії. За це у 1919 засудили його до ув’язнення в концтаборах. Однак його врятували.

У 1920р. приєднався до КП(б)У, з якої згодом був виключений.

У 1921р. його направили за кордон на дипломатичну службу (Варшава, Париж, Лондон).

У 1922-1923 рр. живе у Берліні, обіймає посаду секретаря генконсульства УСРР у Німеччині.

1923 року повернувся до Харкова, почав працювати художником-ілюстратором газети “Вісті ВУЦВК” та каракатуристом. Відвідує засідання «Гарту», невдовзі стає співзасновником ВАПЛІТЕ.

Згодом через ВАПЛІТЕ зближується з ВУФКУ, але у Харкові у той час єдиним драматичним мистецтвом був театр, а Довженка театр не цікавив.

З 1925 року – стажист по агітфільму «Червона Армія».

У 1926 переїздить до Одеси закінчувати фільм, де разом з Юрієм Яновським працює режисером на кінофабриці. У 1926р. створив за своїми сценаріями перші фільми «Вася-реформатор» і «Ягідка кохання».

Перший серйозний успіх прийшов у 1929 році після виходу на екрани фільму «Звенигора». «Звенигора» була сенсацією 1928 року, але водночас це був початок особистої трагедії Довженка — за цю стрічку, та згодом за фільм «Земля» його будуть постійно звинувачувати у буржуазному націоналізмі.

У 1930р. одружився з акторкою Юлією Солнцевою.

Він створив «Землю» (1932) і повіз показувати фільм в Європу, у 1958 році кінокритика назвали “Землю” одним з 12 найкращих фільмів всіх часів і народів.

Зняв фільм «Іван» — найспірніший фільм Довженка (на тему індустріалізації, яку запропонувало йому керівництво «Українафільм»), який відняв у нього більше року життя.

У 1933р. переїздить до Москви, а потім на Далекий Схід.

У 1935р. нагороджують орденом Леніна.

На початку війни потрапляє в Уфу та до Ашхабаду. Іде добровольцем на війну, як кореспондент газети «Красная армия».

У 1943р. завершує кіноповість «Україна в огні», яку Сталін заборонив. До останніх днів живе в Москві, працює на «Мосфільмі».

25 листопада 1956р. помер у Москві, де його і поховали. Це був перший знімальний день фільму “Поема про море”.

# data[].attributes.headline
Твори Довженка

# data[].attributes.subject
Твори Довженка

# data[].attributes.body
оповідання «Воля до життя»

кіноповість «Зачарована Десна»

кіноповість «Земля» (сценарій втрачено, спогади про сценарій і фільм)

оповідання «Мати»

оповідання «Ніч перед боєм»

кіноповість «Повість полум’яних літ»

Нащадки запорожців (драматична поема)

кіноповість «Україна в огні»

кіноповість «Поема про море»

кіноповість «Антарктида»

кіноповість «Арсенал»

кіноповість «Щорс»

кіноповість «Мічурін»

п’єса «Життя в цвіту»

«Щоденник» (1941-56)

Оповідання «Сон» та інші

# data[].attributes.headline
«Щоденник» аналіз 

# data[].attributes.subject
«Щоденник» аналіз 

# data[].attributes.body
Тематика: національна ідея, героїзм, безсмертні подвиги воїнів і населення в роки війни проти нацистів; уболівання за долю рідного народу; викриття ницості номенклатурних дурнів і застереження від помилок у майбутньому

Ідея: засудження війни як такої, протест проти тоталітарного режиму; возвеличення героїзму та стійкості народу в трагічні години воєнних випробувань, заклик «жити чимось добрим».

Головні образи твору:

Автор – Олександр Довженко. «Я належу людству як художник і йому я служу»; «Сьогодні роковини моєї смерті. Тридцять першого січня 1944 року мене було привезено в Кремль. Там мене було порубано на шмаття і окривавлені частини моєї душі було розкидано на ганьбу і поталу на всіх зборищах. Все, що було злого, недоброго, мстивого, все топтало й поганило мене. Я тримався рік і впав. Моє серце не витримало тягаря неправди й зла. Я народився і жив для добра і любові. Мене вбила ненависть великих якраз у момент їхньої малості»; 0«Мені сорок вісім років. Моєму серцю – шістдесят. Воно зносилося від частого гніву, і обурення, і туги. Недосконалість видимого порядку речей навколо підточила і зв'ялила його»; «Мабуть, я дратую людей, як приспане сумління»; «Я вмру в Москві, так і не побачивши країни. Перед смертю я попрошу Сталіна, аби перед тим, як спалити мене в крематорії, з грудей моїх вийняли серце і закопали його в рідну землю у Києві десь над Дніпром на горі. Пошли, доле, щастя людям на поруйнованій, скривавленій землі!».

Україна: люди, народ України. «Знаючи Україну, її страждання, я не міг не заступитися за свій народ»; «Переді мною знову рідна земля України – неорана, засмічена. Скрізь побиті танки, трупи наших людей і ворогів, трупи коней. Скрізь лише жінки і діти» (1943 р.); «…Непереможна, незламна сила нашого народу, його непохитний дух, його віра у тимчасовість окупації і його здатність до визвольної боротьби»; «"... Народ мій український чесний, тихий і роботящий, що ніколи вжитті не зазіхав на чуже, потерпає і гине, спантеличений, обездолений в арійській катівні. Болить у мене серце день і ніч»; «Чи зберуться наші люди знову на Вкраїні? Чи повернуться звідусюди і заповнять її замість померлих та загиблих. "Чи так і лишать там, а на наші руїни наїдуть чужі люде і утворять на ній мішанину. І буде вона не Росія, не Вкраїна, а щось таке, що й подумати сумно»; «...Багато-багато добрих людей у нас, і хочеться самому до самої смерті творити для них добро».

# data[].attributes.headline
“Зачарована Десна” історія написання

# data[].attributes.subject
“Зачарована Десна” історія написання

# data[].attributes.body
Історія написання твору “Зачарована Десна” почалася за 15 років до його видання у 1955 році.

Олександр Довженко працював над твором довгих 14 років. У березні 1956 р. журнал «Дніпро» опублікував повість, а наступного року, вже по смерті автора, вона з’явилась окремою книжкою. Ця автобіографічна повість є гімном річки Десна, рідному чернігівському краю, селянам-трудівникам і сільському способу життя.

Над кіноповістю «Зачарована Десна» О. Довженко почав працювати, як свідчать записи в чорновиках, 5 квітня 1942 р. У листі до матері та сестри від 9 листопада 1946 р. письменник повідомляє:

«Пишу одну повість про діда і батька, матір і про все, одне слово, сосницьке життя, що коли я був маленьким, мамо, у Вас щасливим, коли дід ще казав мені: «Цить, Сашко, не плач, поїдем на сінокіс, да накосимо сіна, да наберемо ягід, да наловимо риби, да наваримо каші». Про всяке таке-от старовиння, що щезло вже, минуло давно і ніколи не вернеться, як не вертаються літа ще хочу написати. Чомусь я часто, коли не щодня, згадую про вас, моя рідна старенька мамо. Очевидно тому, що й сам уже сивий, і день мій вечоріє вже, і хоч не гнеться ще спина, і ходжу ще рівно, я, як дід Семен, зглядуватись став назад, почав визирати в холодне (чужеє) вікно: а чи не пливуть до мене в гості молоді літа весняною водою на дубах? Ні, не пливуть».

У щоденнику 7 грудня 1945 р. з’являється запис про бажання створити таку картину — книжку, яка б «принесла людям успіху, відпочинок, добру пораду і розуміння жити».

30 березня 1948 р. письменник уже чітко заявляє про свій намір написати докладно й абсолютно одверто, як працю цілого фактичного життя, з великими екскурсами в біографію, у дитинство, у родину, у природу, пригадати всі чинники, які створювали й визначали смак, тонкість сприймання.

Довженко знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію. Можна сказати, що «Зачарована Десна» — своєрідна енциклопедія сільського життя України кінця XIX і початку XX століть.

Проте «Зачарована Десна» була завершена лише в 1955 р., за рік до його смерті.

# data[].attributes.headline
“Зачарована Десна” аналіз

# data[].attributes.subject
“Зачарована Десна” аналіз

# data[].attributes.body
Автор: Олександр Довженко

Рік написання: 1956

Жанр: автобіографічна кіноповість (“автобіографічне кінооповідання”)

Рід літератури – епос

Тема: щира сповідь письменника про дитинство, сповнене радощів і смутку, як джерело його духовності й мистецького таланту.

Ідея: заклик любити життя, цінувати й берегти все те прекрасне, що робить людину духовно багатою і щасливою.

“Зачарована Десна” де відбуваються події? Довженко розповідає про своє дитинство у рідному селі на Чернігівщині.

# data[].attributes.headline
Головні герої “Зачарована Десна”: 

# data[].attributes.subject
Головні герої “Зачарована Десна”: 

# data[].attributes.body
два ліричні герої — малий Сашко (у новелах) і Олександр Довженко (в авторських відступах);

Петро Семенович (батько);

Одарка Єрмолаївна (мати);

прабабуся Марусина;

дід Семен;

прадід Тарас;

дядько Самійло.

брати Сашка: Лаврін, Сергій, Василько й Іван;

дід Захарко;

учитель Леонтій Опанасенко тощо.

Композиція: твір умовно можна поділити на новели «Город», «Хата», «Смерть братів», «Смерть баби», «Повінь», «Сінокіс», «Коні», «До школи» плюс ліричні та публіцистичні відступи.

# data[].attributes.headline
Проблематика “Зачарована Десна”:

# data[].attributes.subject
Проблематика “Зачарована Десна”:

# data[].attributes.body
Природа і людина

Шлях народу та людини до щастя

Прекрасне й потворне в житті

Покликання, сутність людини

Роль праці в житті людини

Добро і зло

Життя і смерть

# data[].attributes.headline
Особливості твору “Зачарована Десна”:

# data[].attributes.subject
Особливості твору “Зачарована Десна”:

# data[].attributes.body
Наявність двох ліричних героїв

Фрагментарність, швидка зміна “кадрів”

Народний гумор

Вживання різноманітних художніх засобів

# data[].attributes.body
Олесь Терентійович Гончар народився 3 квітня 1918р. в с. Ломівці, в передмісті Дніпропетровська в родині колгоспника. У 1921 році померла його мати і хлопчика виховували бабуся та дідусь. Дитячі роки провів в слободі Суха Кобеляцького району Полтавської області.

Після закінчення семирічної школи в страшному 1933-му році О.Гончар працює кореспондентом районної газети та вступає до Харківського технікуму журналістики.

У 1938р. вступає до Харківського університету на філологічний факультет. І в цьому ж році  грудневому номері журналу « Радянська література» було надруковано оповідання першокурсника О. Гончара «Стокозове поле».

Брав участь у війні як сержант-мінометник, після третього курсу пішов добровольцем. Зокрема у битві за Київ на річці Рось. У 1942 році він потрапив у полон, а в 1943 році був звільнений.

Після закінчення війни повертається до навчання у Дніпропетровському університеті. Пише роман “Прапороносці”, який був виданий у 1948 році. Це його найзначніший твір про Другу світову війну.

Вступає до аспірантури при Інституті літератури ім. Шевченка АН УРСР та переїздить до Києва.

У 1946 р. в журналі „Україна” було надруковано блискучий романтичний твір „Модри Камінь”.

Згодом з’являється повість «Земля гуде» (1947), дилогія «Таврія» (1952) та «Перекоп» (1957).

Найпліднішими для О. Гончара як митця були 60-ті pp. О. Гончар продовжує звертатися до теми Вітчизняної війни. 1956 р. виходить кіноповість «Партизанська іскра», роман «Людина і зброя» (1960), який був відзначений Державною премією ім. Т. Г. Шевченка за 1962 рік.

У 1963р. за роман «Тронка» присуджено Ленінську премію.

Роман «Циклон» опубліковано в 1970р.

Виступав, як літературознавець, історик мистецтва, критик.

У 1959–1971 роках Олесь Гончар — голова правління Спілки письменників України, у 1959–1986 роках — секретар правління Спілки письменників СРСР.

Від 1973 р. — голова Українського республіканського комітету захисту миру, член Всесвітньої Ради Миру, академік Академії наук України.

У 1985 році Гончаром було укладено окрему книжку фронтових віршів.

Відроджував українську культуру, мову та націю, довгий час був депутатом Верховної Ради.

Який вчинок Олеся Гончара У 1991 p. він вийшов з КПРС. Цей вчинок був сприйнятий громадськістю як виклик усій радянській системі.

Помер митець 16 липня 1995р.

# data[].attributes.body
повість «Стокозове поле»

роман «Людина і зброя»

книжка «Фронтові поезії»

роман «Прапороносці»

повість «Земля гуде»

новела «За мить щастя»

збірка «Новели»

повість «Микита Братусь»

«Модри Камень»

роман у новелах «Тронка»

роман «Собор» (1968)

повість “Бригантина” (1973)

Роман-заповіт «Твоя зброя» (1980)

публіцистична книга «Чим живемо» (1991)

та інші.

# data[].attributes.headline
“Модри Камень” аналіз

# data[].attributes.subject
“Модри Камень” аналіз

# data[].attributes.body
Автор: Олесь Гончар.(Олескандр Біличенко)

Рік написання: 1946.

Жанр: новела.

Літературний рід: епос.

Напрям, стиль, течія – неоромантизм

Тема: спогади руського (тут у значенні українського) вояка-партизана про зустріч з дівчиною Терезою у словацьких горах.

Ідея: показ цінності простих людських почуттів (доброти, симпатії, довіри, закоханості) у надзвичайно складні воєнні часи.

Головна думка: утвердження сили любові та життя

«Модри Камень» проблематика:

війна як руйнівник життя;

подвиг солдатів-партизанів;

прості людські почуття у воєнний час;

закоханість як ознака життя в людських серцях;

любов до рідного дому, рідної землі;

кохання як вічне почуття.

Герої «Модри Камень»:

Оповідач – радянський солдат;

його товариш Ілля;

дівчина Тереза;

матір Терези;

словацькі вояки (у спогадах матері).

# data[].attributes.headline
«Модри Камень» сюжет та композиція:

# data[].attributes.subject
«Модри Камень» сюжет та композиція:

# data[].attributes.body
Експозиція: оповідач зі сховку спостерігає за дівчиною.

Зав’язка: прихід партизанів (оповідача і його друга Іллі) у дім Терези і її матері.

Розвиток дії: перебування партизанів в словацькому домі, їх відхід.

Кульмінація: розповідь матері про те, як забрали Терезу, про її останні хвилини..

Розв’язка: спогади-мрії оповідача про кохану.

Новела складається з п’яти розділів. Найменшим за розміром є перший, найбільшим – другий.

# data[].attributes.body
Василь Андрійович Симоненко народився 8 січня 1935 р. в селищі Біївці Лубенського району на Полтавщині. Батьки його були колгоспники, усе дитинство пройшло на селі у важкі воєнні та повоєнні часи.

1952 р. закінчив середню школу в Тарандинцях і вступив на факультет журналістики Київського університету. Через п’ять років закінчив його і одружився на черкащанці Людмилі Півторадня.

Працював у «Черкаській правді», «Молоді Черкащини», «Робітничій газеті».

Писати вірші почав ще в студентські роки, але в умовах прискіпливої радянської цензури друкувався неохоче.

Перша прижиттєва збірка Симоненка «Тиша і грім», що вийшла 1962 р., була впливом серця чистого і довірливого юнака, захопленого повівами «хрущовської відлиги». Збірка була схвально сприйнята критикою і читачами. Це єдина збірка, яка була видана за життя автора.

Разом з іншими талановитими представниками української молоді Василь Симоненко бере участь у роботі Клубу творчої молоді, їздить Україною, спілкуючись із ровесниками. Потім поет працює в комісії, що займалася розслідуванням масових розстрілів у катівнях НКВС. Потрапляє під нагляд КДБ.

Улітку 1962р. міліціонери заарештували та жорстоко побили його. Відмовлялися друкувати твори, друзі відвернулися.

Восени 1962р. починає щоденник «Окрайці думок». У 1963 вийшла казка «Цар Плаксій та Лоскотон»

На початку вересня 1963р. ліг у лікарню, оскільки після побиття його мучили болі, було діагностовано рак нирок.

Помер він 14 грудня 1963 р. Поет прожив лише 28 років.

З великими труднощами друзям В. Симоненка вдалося надрукувати його твори: 1964 р. — «Земне тяжіння», 1965 р. — збірку новел «Вино з троянд», 1966 р. — «Поезії», 1981 р. — «Лебеді материнства».

# data[].attributes.headline
«Задивляюсь у твої зіниці» аналіз вірша

# data[].attributes.subject
«Задивляюсь у твої зіниці» аналіз вірша

# data[].attributes.body
Автор – Василь Симоненко

Рік написання – 1962

Вид лірики: громадянська, патріотична.

Жанр: ліричний вірш.

Тема: звеличення рідної землі, її історії.

Ідея — показати щирі синівські почуття поета до своєї Батьківщини.

Віршований розмір: шестистопний ямб

Римування: перехресне (зіниці — блискавиці, рань — повстань.)

Провідний мотив твору. Поет звіряється у любові до України, закликає земляків любити рідну землю, дбати про ЇЇ майбутнє.

Композиція вірша. Логіка зображення, естетична цілісність, світоглядна позиція поета, чітка орієнтація на читача зумовлюють побудову твору. Монолог ліричного героя відтворює патріотизм цілого покоління. Твір сповнений почуттів, експресії, які передають різноманітні тропи та фігури.

Образи. Головний образ твору — ліричний герой, у монолозі якого передається любов до України, ненависть до ворогів, яких він називає «недругами», «чортами». У творі присутній образ України, яку ліричний герой називає матір’ю, молитвою, віковою розпукою.

# data[].attributes.headline
«Задивляюсь у твої зіниці» художні засоби

# data[].attributes.subject
«Задивляюсь у твої зіниці» художні засоби

# data[].attributes.body
епітети «червоні блискавиці», «мама, горда і вродлива», «святе синівське право», «дні, занадто кучі та малі», «зіниці, голубі, тривожні», «розпука вікова», «хмари бурякові», «священне знамено» змальовують тривожний світ, у якому ми живемо;

метафори «пливе за роком рік», «перли в душі сію», «мовчать америки й росії», “чорти живуть на небі”, «палають хмари», «сичать образи»

порівняння: «зіниці, голубі, тривожні, ніби рань»; звертання: «Україно!», «недруги лукаві», «друзі», «мене»;

гіпербола «битви споконвічний грюк» створює різноманітну, строкату картину реальності, у якій частіше панує неспокій, бій;

риторичне питання «Як же я без друзів обійдуся, без лобів їх, без очей і рук?» цілком логічно підкреслює ті опори, на яких тримається світ і людське життя;

риторичні оклики «Ти для мене диво!», «Одійдіте, недруги лукаві!», «Друзі, зачекайте на путі!», «Чуєш — битви споконвічний грюк!» роблять вірш емоційним, наближають автора до читача;

літота «Я проллюся крапелькою крові» змальовує думку про те, що кожен із нас — це немов маленька крапелька, але всі ми — частина матері-України.

# data[].attributes.body
Автор – Василь Симоненко

Жанр – вірш

Лірика – філософська

Рік написання – 1962

Тема: кожна людина неповторна.

Iдея: уславлення неповторності кожної людини.

Мотиви: справедливiсть, життєздатність, самоповажага.

Головна думка: “Ми — не безліч стандартних “я”, А безліч всесвітів різних”.

Тобто, у творі “Я” Василь Симоненко стверджує мотив неповторності кожної особистості. Художні засоби:

Епiтети: «Очицями, повними блекоти», «гримів одержимо і люто», «лице рябе», «одвічне лоно», «ліниво тяглася», «океанна вселюдська сім’я».

Порівняння: безліч таких, як ти; безліч таких, як я.

Протиставлення: «Ми — це народу одвічне лоно, ми — океанна вселюдська сім’я.»

Метафори: «уявляєш пупом», «кривилося гнівом лице», «не стала навколішки… гордість», «тяглася отара хвилин», «ми — безліч всесвітів»

Афоризми: «Не стала навколішки гордість моя», «І тільки тих поважають мільйони, хто поважає мільйони “я”».

# data[].attributes.body
Народився 28 вересня 1929 в селянській родині на Івано-Франківщині. Мати Д. Павличка прищепила сину любов до поезії Шевченка і Франка.

Початкову освіту здобув у польській школі в Яблунові, продовжив навчання в Коломийській гімназії, а далі — в Яблунівській середній школі.

Перша збірка поезій Дмитра Павличка має назву «Любов і ненависть» (1953).

З осені 1945 p. по літо 1946 р. був ув’язнений за сфабрикованою справою щодо звинувачення у належності до УПА.

У 1953 р. закінчив філологічний факультет Львівського університету. Після закінчення цього університету Павличко продовжує навчання в аспірантурі.

Завідував відділом поезії редакції журналу «Жовтень» (нині — «Дзвін»), після переїзду до Києва працював у секретаріаті СПУ. Протягом 1971-1978 pp. Д. Павличко редагував журнал «Всесвіт».

Як поет дебютував книгою віршів «Любов і ненависть» (1953). Пізніше побачили світ поетичні книги «Моя земля»(1955), «Чорна нитка» (1958),«Правда кличе» (1958), — величезний тираж книжки було знищено за вказівкою партійних цензорів.

У 1968 р. вийшла збірка «Гранослов», згодом «Сонети подільської осені»(1973),«Таємниця твого обличчя» (1974), «Спіраль» (1984), «Поеми й притчі» (1986), «Покаянні псалми» (1994) та «Бистрина!».

Д. Павличко уклав антологію перекладів «Світовий сонет» (1983). Літературно-критичні праці зібрані в книжках «Магістралями слова» (1978), «Над глибинами» (1984),«Біля мужнього слова» (1988).

Після 1989 року виступає як активний політичний діяч демократичного спрямування – один з організаторів Народного руху України за перебудову, Демократичної партії України, перший керівник Товариства української мови імені Тараса Шевченка.

У 1990-ті роки – посол України у Польщі та Словаччині. Державний службовець 1-го рангу (1994).

Депутат Верховної ради з 1990-го року до 2006.

У 2002 році став почесним професором НаУКМА. 1 вересня він прочитав інавґураційну лекцію на тему «Українська національна ідея».

Одружений, має двох дочок, одна з них – Соломія Павличко (1958-1999) – український літературознавець, історик літератури, перекладачка.

Помер 29 січня 2023 року на 94-му році життя в Києві.

# data[].attributes.headline
«Два кольори» аналіз

# data[].attributes.subject
«Два кольори» аналіз

# data[].attributes.body
Автор – Дмитро Павличко

Рік написання – 29 лютого 1964 року

Рід літератури: лірика

Вид лірики: особиста (інтимна).

Жанр твору: ліричний вірш.

Тема твору «Два кольори» – це роздуми про долю людини, про те, що для неї найдорожче, це вияв любові до рідної матері, яка своїми руками вишила синові сорочку червоними і чорними нитками, що стала ліричному герою й оберегом на все життя, і нагадуванням про рану домівку.

Ідея «Два кольори»– заклик не забувати про своє коріння, про батьків, про те, що є основою життя.

Провідний мотив вірша “Два кольори” – мотив дороги.

Композиція твору. Вірш «Два кольори» написаний у формі монологу сина. У якому він висловлює свою любов до матері й  подяку за її любов і турботу.

Римування – перехресне: навесні — мані, шляхами — нитками.

Віршовий розмір: п’ятистопний ямб із пірихієм.

Образи твору «Два кольори». Головний образ твору — ліричний герой, який за ментальністю, за вихованням українець. Адже, коли «малим збирався навесні піти у шлях незнаними шляхами», у подарунок від матері отримав сорочку, вишиту «червоними і чорними нитками», — традиційний символ побажання доброї долі. Сорочка, щасливі і сумні дороги, мамина любов допомагають повніше розкрити характер ліричного героя.

Д. Павличко в поезії „Два кольори” лаконічно відтворює життєвий шлях ліричного героя. Сорочка для героя — це пам’ять про матір як заповіт вірності рідній землі.

Вишита сорочка є оберегом для сина у вірші.

«Два кольори» художні засоби

епітети: «незнані шляхи», «червоними і чорними нитками», «щасливі і сумні дороги», «старого полотна», «вишите життя»;

метафори: «водило в безвісти життя», переплелись… мої дороги, «війнула в очі сивина»;

порівняння: «переплелись, як мамине шиття, мої … дороги».

антитеза: «сумні і радісні дороги».

уособлення: «мене водило в безвісті життя», «війнула в очі сивина», «переплелись …дороги».

символи: «червоне — то любов, чорне — то журба», вишита сорочка — символ материнської любові, дорога — символ життєвого шляху;

повтори (рефрени) «два кольори мої, два кольори», “червоне — то любов, а чорне — то журба” утверджує читача у думці, що все життя — то і є поєднання двох його кольорів: червоного — символу любові та чорного — символу журби. Займенником «мої» автор указує, що приймає і розуміє цей закон життя.

# data[].attributes.body
Іван Федорович Драч народився 17 жовтня 1936  в с. Теліжинці Тетіївського району на Київщині в родині робітника радгоспу.

Закінчив у Тетієві середню школу й одразу почав викладати російську мову та літературу в семирічці сусіднього села Дзвенячого. Потім працював інструктором райкому комсомолу, служив в армії (1955–1958).

Перший вірш поета з’являється у періодиці ще в 1951 р.

У 1958р. вступає на філологічний факультет Київського університету ім.. Шевченка (виключений через творчі та політичні погляди). Відновився лише на заочній формі.

Залишивши навчання, І. Драч працює в редакції «Літературна Україна», куди йому допоміг улаштуватися Павло Загребельний.

1962 р. виходить збірка «Соняшник» — перша збірка поета.

У 1964р. здобуває фах кінодраматурга на Вищих сценарних курсах у Москві, працює в сценарній майстерні Київської кіностудії ім. Довженка. Пише вірші, деякі з них були критичними по відношенню до радянської влади.

1965 рік — видання другої збірки «Протуберанці серця».

У середині 80-х років XX ст. І. Драча було обрано до правління Київської організації Спілки письменників України, потім головою правління.

Значного резонансу набули драматичні поеми  Драча «Дума про Вчителя», «Соловейко-Сольвейг» та «Зоря і смерть Пабло Неруди», що з’явились спочатку в різних книжках, а потім видані збіркою («Драматичні поеми», 1982 р.).

І. Драч працює в багатьох напрямах. Він видає кіноповісті «Криниця для спраглих» та «Іду до тебе» (1970 р.), можна додати до них і поему для кіно «Київський оберіг» та кіноповість «Київська фантазія на тему дикої троянди-шипшини» (обидва твори — у збірці «Київський оберіг». 1983 р.). Також І. Драч активно виступає в галузі літературно-мистецької критики.

У 1976 р. отримав Державну премію УРСР ім. Т. Г. Шевченка за збірку поезій «Корінь і крона».

У 1983 р. — Державну премію СРСР з літератури за збірку віршів російською мовою «Зеленые врата».

У 1989р. став першим головою Народного руху України, тричі обирався депутатом Верховної ради. Був членом КПРС в 1959-1990 рр.

Очолював громадську організацію Конгрес української інтелігенції.

У 2006р. удостоєний звання Героя України.

Помер 19 червня 2018 року в лікарні після важкої хвороби легенів.

# data[].attributes.headline
Творчість Драча

# data[].attributes.subject
Творчість Драча

# data[].attributes.body
Ранній (1961 – 1972) – коли поет шукає нові образи та експериментує з формою. ( «Ніж у сонці» 1961р., «Соняшник» 1962р., «Протуберанці серця» 1965р., «Балади буднів» 1987 р., «До джерел» 1972р.)

Мистецька самореалізація ( 1973 – 1986 ) –  цей період багатий різними образами, поет пише в різних жанрах. Цей переод позначений використанням  немодерністського стилю. («Корінь і крона» 1974р., «Київське небо» 1976р., «Сонячний фенікс» 1978р., «Сонце і слово» 1979р., «Американський зошит» 1980 р., «Шабля хустина» 1981р., «Теліжинці» 1985 р.)

# data[].attributes.headline
“Балада про соняшник” аналіз

# data[].attributes.subject
“Балада про соняшник” аналіз

# data[].attributes.body
Автор: І. Драч (поет-шістдесятник)

Рік написання: 1962.

Збірка: «Соняшник».

Напрям: авангарлизм.

Течія: символізм.

Рід літератури: ліро-епос

Жанр: модерна балада

Вид лірики – філософська

Тема: народження людини-творця, людини-поета.

Ідея: поет повинен прагнути високості в поезії, укорінюючись при цьому в рідному ґрунті, у національній творчості; тільки той творець може відкрити сонце поезії, хто, поглянувши на це сонце, навіки ним захоплюється.

Провідний мотив: талант бачити красу в повсякденному житті.

Віршовий розмір: верлібр

Будова вірша: астрофічна.

Римування: немає рими.

Мотиви: «джерело творчості», «покликання», «велич поезії», «рідна земля».

Спосіб змалювання бешкетного хлопця-«соняшника» як майбутнього митця в Івана Драча чимось нагадує жартівливі міркування про прихід у літературу Остапа Вишні  у «Моїй автобіографії».

“Балада про соняшник”  художні засоби

Епітети: тіло шорстке і зелене; красиве засмагле сонце; золоті переливи; червона сорочка; золоте німе захоплення; сонце оранжеве;

Метафора: поезіє, … щомиті … хлопчисько відкриває тебе для себе, щоб стати навіки соняшником.

Риторичне звертання: Поезіє, сонце моє оранжеве; дайте покататись, дядьку!

Риторичне питання: Дядьку, хіба вам шкода?

Уособлення: «В соняшника були руки і ноги, було тіло…, вилазив…, рвав…, купався…, стріляв … з рогатки, стрибав», «засмагле сонце», «сонце … в переливах кучерів, у … сорочці… їхало на велосипеді».

Гіпербола: «І застиг він на роки й століття в … захопленні».

Повтори (анафора): «Він …», «І …»

Алегорія: соняшник і сонце (митець і поезія)

# data[].attributes.body
Микола Степанович Вінграновський народився 7 листопада 1936 в м. Первомайськ Миколаївської області в районі “Птахокомбінат”. В школі № 17 Первомайська він здобув середню освіту.

Навчався на акторському відділі Київського інституту театрального мистецтва. За два тижні від початку занять ставного, показного українця-степовика прослухав О. Довженко (майстрові «було дозволено» сформувати власний курс у кіноакадемії) і забрав його до себе в Москву навчатися у ВДІКу.

Значний вплив на формування М. Вінграновського здійснив О. Довженко. Через рік учителя не стало, але прилучення до його світу позначилося на всій творчій долі М. Вінграновського. Ще студентом зіграв головну роль рядового солдата Івана Орлюка у художньому фільмі «Повість полум’яних літ» (1961), автором якого був Олександр Довженко. За краще виконання чоловічої ролі Микола Вінграновський отримав золоту медаль кінофестивалю в Лос-Анджелесі.

Перші вірші М. Вінграновського з’явилися 1958 року на сторінках журналів “Дніпро” ,”Жовтень”.

Перша збірка віршів М. Вінграновського мала назву «Атомні прелюди».

До Києва дипломований кінорежисер повернувся з Москви знаменитим, про що розповідає в есеї “Хто і що для мене незалежність України”, і в повісті “Пересадка”. Проте Вінграновcького, який почав працювати на кіностудії ім. О. Довженка зустріли неприхильно. Написаний ним сценарій “Світ без війни” (1960) так і залишився тільки сценарієм.

Миколі Вінграновському вдалося відзняти художні стрічки на кіностудії О. Довженка: “Дочка Стратіона” (1964), “Ескадра повертає на захід” (1966), “Берег надії” (1967), де він зіграв також роль Вацлава Купки, “Дума про Британку” (1970) – роль Несвятипаски, “Тихі береги” (1973), “Климко” (1984), документальні фільми “Слово про Андрія Малишка” (1983), “Щоденники О. П. Довженка” (у співавторстві з Леонідом Осикою), “Щоденник. Довженко. 1941-1945” (1993), “Чигирин – столиця гетьмана Богдана Хмельницького” (1993), “Батурин – столиця гетьмана Івана Мазепи” (1994), “Галич – столиця князя Данила Галицького” (1995), “Гетьман Сагайдачний” (1999).

Дебютував Микола Вінграновський добіркою поезій у журналі “Дніпро” (ч. 2, 1957), відтак – у “Жовтні” (нині “Дзвін”) (ч. 8, 1958), “Вітчизні” (ч. 5, 1960) і “Прапорі” (нині “Березіль”) (ч. 8, 1960). Публікація в “Літературній газеті” від 7 квітня 1961 р. “З книги першої, ще не виданої” містила дванадцять поезій.

Перша збірка “Атомні прелюди” побачила світ 1962 року, разом зі збірками “Тиша і грім” Василя Симоненка і “Соняшник” Івана Драча. В «Атомних прелюдах» вивільнялася величезна духовна енергія особистості, зникла розмежованість громадянського й особистого, історичного й сучасного.

Цього митця називають першим з-поміж рівних у плеяді шістдесятників, хоча сам він себе не зараховував до цього покоління.

1967 р. побачила світ друга поетична збірка «Сто поезій». Щоправда, завдяки старанням цензорів в остаточному варіанті поезій залишилося 99… У 1971 році вийшла збірка “Поезії”, у 1978 – “На срібнім березі”. Між цим були зйомки фільмів, написання прозових творів, сценаріїв.

У цей же період поет багато працює над дитячими творами. Ще на початку шістдесятих років у журналі «Ранок» з’явилися оповідання «Бинь-бинь-бинь» і «Чорти». Тоді ж були надруковані і його перші вірші для дітей, які увійшли в окрему збірку «Андрійко-говорійко», а трохи пізніше побачили світ такі оригінальні книжки поезій: «Мак», «Літній ранок», «Літній вечір» та інші.

У 1982 р. побачила світ збірка “Київ”, згодом – “Вибране” (1986), передмову до якого написав Іван Дзюба. Двома роками раніше Миколі Вінграновському присуджено Державну премію України ім. Тараса Шевченка за твори для дітей, зокрема й прозові – повісті “Сіроманець“, “Первінка” та інші.

Також він є автором книжок-віршів: «Губами теплими і оком золотим», «Цю жінку я люблю»; повістей: «У глибині дощів», «Літо на Десні»; роману «Северин Наливайко».

Найповніше видання доробку — «Вибрані твори в трьох томах» (2004). Постановник десяти художніх та документальних фільмів.

Нa відміну від багатьох шістдесятників, які з кінця 80-х років минулого століття захопилися політикою та пошуком керівних посад, Вінграновський зберіг вірність творчому покликанню. Єдиною керівною посадою (і то неоплачуваною), було головування від 1989 по 1993 рік в українському відділенні ПЕН-клубу.

Помер 26 травня 2004 року в Києві внаслідок тяжкої хвороби, похований на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.headline
“У синьому небі я висіяв ліс” аналіз

# data[].attributes.subject
“У синьому небі я висіяв ліс” аналіз

# data[].attributes.body
Автор – М.Вінграновський

Рік написання – 1965

Збірка: «Сто поезій» (1967 р.)

Жанр – ліричний вірш

Вид лірики – інтимна

Тема “У синьому небі я висіяв ліс” –  вірш-посвята любові ліричного героя

Ідея “У синьому небі я висіяв ліс” – відтворити щирі почуття закоханості, які роблять такі речі, що важко навіть уявити. Уособлює, в деякому сенсі, так звані “жертви”, “вчинки”, які можна зробити через кохання.

Провідний мотив: почуття кохання вічне

Образ ліричного героя уособлює закохану людину і її почуття, які змінюються з плином часу

Віршовий розмір – п’ятистопний амфібрахій

Перші дві строфи мають перехресне римування АБАБ, третя та четверта – кільцеве АББА (умовно позначимо А – чоловіча рима, Б – жіноча).

“У синьому небі я висіяв ліс” художні засоби

Епітети: синє небо, синьому морі, любовь люба, дубовий костур, синьому глеї,  вечірня хода, дорога тверда

Метафори: У синьому небі я висіяв ліс, У синьому небі я висіяв сни, Висіяв сни із … весни, сни ізійдуть

Повтори: У синьому …, Я висіяв…, любов … люба.

# data[].attributes.body
Григір Михайлович Тютюнник народився 5 грудня 1931 року в селі Шилівці на Полтавщині в селянській сім’ї. Батько Григора Тютюнника був теслею.

У 1937р. батька заарештували (за антирадянську агітацію) і відправили на заслання, з якого він не повернувся. Виховував малого Григора після арешту тата – дьдько (батьків брат).

Після війни вступив у Зіньківське ремісниче училище, щоб мати якусь одежину і 700 грамів хліба на день. Учився виключно російською мовою.

Працював на Харківському заводі ім. Малишева, але захворів на легені, повернувся в Шилівку, став колгоспником. А мусив відпрацювати 3 роки.

За «втечу» відсидів 4 місяці в колонії. Звільнившись повертається на Донбас, де береться за самоосвіту.

У 1951 р. Тютюнник пішов до армії, служив у морфлоті радистом на Далекому Сході. Після демобілізації закінчив вечірню школу, працював токарем у вагонному депо.

У 1957–1962 pp. майбутній письменник навчався в Харківському університеті на філологічному факультеті. Саме тут він захопився літературною працею і самоосвітою.

1961 року в журналі «Крестьянка» побачило світ перше оповідання Тютюнника “В сумерки”, написане російською мовою. Автор невдовзі переклав свій твір на українську й відтоді писав лише рідною мовою.

Григір Тютюнник є автором кіносценарію за твором «Вир» Григорія Тютюнника.

Після завершення навчання в університеті Тютюнник виїхав на Донбас, учителював у вечірній школі. 1963 року письменник перебрався до Києва, працював у редакції газети «Літературна Україна», в сценарній майстерні Київської кіностудії їм. О. Довженка, у видавництвах «Радянській! письменник», «Молодь», «Дніпро», «Веселка».

1966 року вийшла перша книжка прози Тютюнника «Зав’язь»’. Пізніше побачили світ збірники новел «Батьківські пороги» (1972), «Крайнебо» (1975), «Коріння» (1978), книжки для дітей «Ласочка» (1970), «Степова казка» (1973), повісті «Климко» (1976) та «Вогник далеко в степу» (1978).

У 1980р. присуджено літературну премію ім. Лесі Українки (за твори  «Климко» і «Вогник далеко в степу»)

Помер Григір Тютюнник 6 березня 1980 року, покінчивши життя самогубством. За свою творчість письменник 1989 року був посмертно відзначений Державною премією ім. Т. Г. Шевченка.

# data[].attributes.body
«Зав’язь» (1966)

«Деревій» (збірка оповідань) (1969)

«Батьківські пороги» (збірка) (1972)

«Крайнебо» (збірка) (1975)

«Коріння» (збірка), «Климко» (повість) (1976)

«Климко» (повість)

«Вогник далеко в степу» (повість) (1979)

«Лісова сторожка»

«На згарищі»

«Син приїхав»

«Три зозулі з поклоном» (1976)

«Дивак»

“Облога”

«Холодна м’ята» (збірка оповідань і повістей)

«Бути письменником: щоденники, записники, листи»

# data[].attributes.headline
«Три зозулі з поклоном» аналіз 

# data[].attributes.subject
«Три зозулі з поклоном» аналіз 

# data[].attributes.body
Автор – Григір Тютюнник

Рік написання: 1976.

Літературний рід: епос.

Жанр: новела.

Тема: Складність людських стосунків, виражена через історію нещасливого кохання.

Ідея: Возвеличення любові як найвищої духовної цінності, яка піднімає людину над буденністю, очищає її душу.

Провідні мотиви твору “Три зозулі з поклоном” –  «Сила кохання», «протистояння влади й людини», «філософія життя», «усепрощення», «романтики й прагматики».

Головні герої:

студент – є оповідачем у творі. Про самостійність та відповідальність студента свідить його заувага про новий дешевий костюм.

його мати Софія,

чоловік Софії – Михайло. Характер Михайла найглибшерозкривається в його останньому листі. (“ставний такий, смуглий, очі так і печуть чорнющі”)

поштар дядько Левко. (“худющий, гостро підняте вгору плече”)

Марфа – нещасна жінка, яка все життя кохала Михайла, відчувала день коли від нього приходили листи. Але заміжня була за Карпом. “Волосся сяяло проти сонця золотом, тепер не сяє…”

чоловік Марфи – Карпо. (“товстопикий був, товстоногий, рудий”)

# data[].attributes.headline
Композиція твору “Три зозулі з поклоном”

# data[].attributes.subject
Композиція твору “Три зозулі з поклоном”

# data[].attributes.body
експозиція – студент повертається з міста в новому костюмі. Його проводжає поглядом Марфа Яркова

зав’язка – мати розповідає, що Марфа любила його батька Михайлай завжди відчувала прихід листів від нього із заслання, поштар дозволяв їй потримати ці листи;

кульмінація – в останньому листі з каторги Михайло жаліється Софії, що десь поряд із ним ходить Марфина душа, не даючи йому спокою, і просить дружину передати їй від нього «три зозулі з поклоном», які «чи перелетять через Сибір неісходиму»

Розв’язка — син питає себе «Як вони чули одне одного — Марфа і тато?», «Чому вони не одружилися, так одне одного чуючи?», на що чує відповідь великої «татової» сосни: «Тоді не було б тебе».