# data[].attributes.body
https://sites.google.com/site/infbezpeka1111/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Інформаці́йна безпе́ка - це стан захищеності систем обробки і зберігання даних, при якому забезпечено конфіденційність, доступність і цілісність інформації, або комплекс заходів, спрямованих на забезпечення захищеності інформації від несанкціонованого доступу, використання, оприлюднення, руйнування, внесення змін, ознайомлення, перевірки, запису чи знищення (у цьому значенні частіше використовують термін "захист інформації").

Інформаційна безпека держави характеризується ступенем захищеності і, отже, стійкістю основних сфер життєдіяльності (економіки, науки, техносфери, сфери управління, військової справи, суспільної свідомості і т. д.) по відношенню до небезпечних (дестабілізуючих, деструктивних, суперечних інтересам країни тощо), інформаційним впливам, причому як до впровадження, так і до вилучення інформації[1].

Поняття інформаційної безпеки не обмежується безпекою технічних інформаційних систем чи безпекою інформації у чисельному чи електронному вигляді, а стосується усіх аспектів захисту даних чи інформації незалежно від форми, у якій вони перебувають.

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи інформаційної безпеки

# data[].attributes.attachment_link.description
Інформаці́йна безпе́ка - це стан захищеності систем обробки і зберігання даних, при якому забезпечено конфіденційність, доступність і цілісність інформації, або комплекс заходів, спрямованих на забезпечення захищеності інформації від несанкціонованого доступу, використання, оприлюднення, руйнування, внесення змін, ознайомлення, перевірки, запису чи знищення (у цьому значенні частіше використовують термін "захист інформації").

# data[].attributes.body
https://stud.com.ua/34540/informatika/problemi_formuvannya_informatsiynogo_suspilstva

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Разом з перевагами нова соціальна реальність у формі інформаційного суспільства формує і нові проблеми, нові конфлікти і негативні умови для людини і самого суспільства.

Передусім треба сказати про так званий "цифровому нерівність".

Термін "цифрова нерівність" носить умовний характер, його походження пов'язане з іншим поняттям - "цифровий розрив", автором якого прийнято вважати Саймона Мурса, одного з радників американського уряду під час правління Білла Клінтона. У своєму інтерв'ю для інформаційного агентства Бі-Бі-Сі в 1996 р С. Мурі вперше вжив вислів digital divide, перекладається на російську мову як "цифровий розрив", для того щоб позначити відмінності в можливості доступу до комп'ютерних технологій та мережі Інтернет, а також нерівність різних груп населення у володінні навичками користування новими технологіями (81, 57-58).

Технологічне нерівність проявляється не тільки в різниці рівнів технологічного розвитку країн світу, за і в рівнях інформатизації всередині держав. Нс є секретом, що різні суб'єкти РФ мають абсолютно різним рівнем розвитку інформаційної інфраструктури. Це обумовлено не стільки віддаленістю окремих територій, скільки їх економічними та організаційними можливостями. Наприклад, Ханти-Мансійський автономний округ - Югра і Приморський край вельми віддалені від центру Росії, проте за багатьма параметрами вони займають лідируючі місця в рейтингу з розвитку інформаційного суспільства.

В даний час проблема "цифрової нерівності" (або розриву) проявляється не тільки і не стільки технологічними, скільки економічними, соціальними, морально-етичними сторонами інформаційної цивілізації.

Сенс нерівності зводиться до розбіжності в рівні комп'ютеризації та впровадження інформаційних технологій в країнах з різним рівнем економічного розвитку, наприклад, країн Європи та Африки, США і Південної Америки. Нерідко "цифрова нерівність" проявляється в одній країні з нерівними внутрішніми соціально-економічними умовами. Контрастно виглядає, наприклад, стан інформаційної інфраструктури та рівень розвитку високих технологій в Індії. Відомо, що індійські програмісти займають провідне місце в світі за темпами зростання виробництва і продажів програмних продуктів. Однак загальний рівень бідності населення Індії не дозволяє істотно розвивати засоби інформатизації для масового індійського користувача, хоча в окремих компонентах, наприклад в доступності до мережі Інтернет, країна займає високе місце в світових рейтингах.

Проблема "цифрового розриву" в соціальному і етичному плані загострюється, оскільки багато боку сучасного життя все більше і більше набувають "електронно-технологічний" характер (електронний уряд, електронне правосуддя, електронний нотаріат і т.д.), проте "включення" в цей процес для багатьох верств населення залишається проблематичним в силу різних причин (економічного, фізичного, культурного, професійного стану людини і т.д.) (81, 58-59).

Крім того, надактивне вплив інформаційно-технологічного фактора пов'язане з небезпекою відриву технологічної сфери від реальностей життя. Наприклад, інформаційні кампанії в глобальному суперництві бізнес-еліт нерідко носять штучний характер, що проявляється в перепадах біржових котирувань, під злети й падіння високотехнологічних компаній, в краху неінформування і недосвідчених в великих іграх на біржових майданчиках інвесторів.

Міжнародні організації у зв'язку з цим явищем розробляють і намагаються погоджувати норми, які стримують монопольний вплив провідних інформаціоннотехнологіческіх держав, що заохочують підтримку слабких в економічному відношенні країн і таким чином забезпечують баланс технологічного розвитку у світі в цілому.

Другим негативним наслідком розвитку інформаційного суспільства можна назвати поглиблення інформаційного протиборства як нової форми протистояння.

Це проявляється не тільки в монополізмі виробників комп'ютерних інформаційних технологій і загостренні конкуренції на світовому ринку поширення інформації, але й у використанні сучасних інформаційних систем для "силового" впливу на суперника в міжнародних відносинах.

Мабуть, цей фактор є в даний час найнебезпечнішим з усіх негативних умов формування інформаційного суспільства, оскільки носить політико-економічний характер. Нейтралізувати його чисто правовими засобами практично неможливо, оскільки силові прийоми в політиці взаємодії держав завжди були і нині, на жаль, також є складовою частиною арсеналу міжнародної політики.

Інформаційне протиборство проявляється, наприклад, у монополізації інформаційного та технологічного простору, що виражається в перевазі певних операційних систем на персональних комп'ютерах. Широко відомим прикладом є компанія Microsoft, програмні продукти якої через мережу представництв протягом багатьох років заповнили ринок операційних систем у всьому світі.

Ще більш негативно поглиблення інформаційного протиборства виявляється в існуванні нової форми протистояння - інформаційних війнах. Інформаційна залежність населення від новинної інформації, поширюваної ЗМІ в період збройних конфліктів, нерідко використовується в цілях поширення неправдивої інформації.

У сучасній дійсності ринок поширення інформації має тенденцію до монополізації та концентрації ЗМІ в руках декількох транснаціональних компаній.

Широке використання комп'ютерної техніки і високих технологій привели до появи таких небачених раніше правопорушень, як комп'ютерні злочини, темпи зростання яких ростуть дуже динамічно. Поширення шкідливих програм в мережі Інтернет набуває глобального характеру і виводить з ладу сотні тисяч комп'ютерних систем у світовому інформаційному просторі.

Правовий вплив на поширеність інформаційних правопорушень останнім часом збільшується, однак тут потрібні не тільки національні заходи попередження, але й ефективні міжнародні засоби правового характеру, оскільки багато з названих правопорушень носять глобальний характер.

Не менш істотні проблеми захисту приватного життя людини в інформаційній сфері. Буття особистості як сукупність подієвої життя людини завжди було об'єктом уваги філософів, суспільства і держави. Протягом усього історичного розвитку цивілізацій життя людини неодноразово проголошувалася різними доктринами особливою цінністю, але на рівні реальної політики благі цілі нерідко оберталися гуманітарними катастрофами.

В інформаційну епоху проблема існування та захисту особистісного буття значно загострилася. Інформаційні засоби і технології створюють можливість перетворення приватного життя із закритої системи в напівпрозору або повністю прозору.

Сучасну людину важко уявити без мобільного телефону, він користується цим засобом комунікації, нерідко забуваючи (або навіть не припускаючи) про те, що приватні сторони його життя в результаті можуть стати доступними для третіх осіб. У століття мікроелектроніки та цифрових технологій доступність приватної інформації не є проблемою технічного характеру. Ця теза стає чи нс визначальним при зіставленні технічних і правових можливостей суспільства щодо встановлення ефективного режиму захисту інформації про приватне життя.

Проте захист особистих комунікацій не є єдиною проблемою приватного життя в інформаційному суспільстві. Динаміка розвитку і масовість процесів інформатизації активно впливають на стан захищеності інформації особистого характеру при автоматизованій її обробці.

У національних програмах формування інформаційного суспільства існують напрямки, відповідно до яких формуються інформаційні масиви (бази даних) особистісного характеру, що включають персональні дані. Ця обставина створює загрозу безпеці прав людини і громадянина. На міжнародному рівні приймаються документи, що забезпечують гарантії захисту прав людини і Росія приєднується до таких нормативних актів, проте подальші кроки щодо їх реалізації не адекватні існуючим загрозам. Надійний правовий механізм захисту персональних даних в російському національному законодавстві поки відсутня, незважаючи на те, що Федеральний закон від 27.07.2006 № 152-ФЗ "Про персональних даних" прийнятий і набув законної сили, однак ефективний механізм його реалізації поки відсутня. При цьому слід зазначити, що норми Конституції РФ (зокрема, ст. 23 і 24) захищають приватні інтереси особистості і не допускають збір такої інформації без згоди громадянина.

В інформаційному суспільстві загострилися і проблеми захисту авторського права. Вони стали проявлятися особливо серйозно у зв'язку з можливостями копіювання інформаційних продуктів, масовим використанням мережі Інтернет та застосуванням технологій електронних форм бібліотечної діяльності.

Копійований інформації як позитивне її властивість обертається своєю негативною стороною в умовах масового використання комп'ютерної техніки та глобальної мережі Інтернет. Швидко скопіювати готовий інформаційний продукт, у тому числі літературний твір, кінофільм, комп'ютерну програму, досить просто навіть людині з елементарними навичками користувача.

Доступність і технологічні можливості мережі Інтернет дозволяють швидко виявити твори, які пропонуються в мережі без будь-якої попередньої згоди їх автора, причому у величезному асортименті і в будь-якій кількості. Закон забороняє таку діяльність, однак технологічні можливості мережі і принципи її використання (доступність і свобода поширення інформації) дозволяють користувачеві порушувати як норми міжнародного, так і національного права. Користувач мережі зазвичай навіть і не замислюється про те, що він, копіюючи твори, порушує якесь встановлене правило.

Зауважимо, що авторське право в чому історично дійсно стало "старим" в сенсі його неадекватності складаним інформаційно-технологічним реаліям часу, хоча у своїх культурно-історичних і юридично-технічних аспектах воно як і раніше залишається авторитетним інструментом захисту прав суб'єктів творчої діяльності. Джерела авторського права орієнтовані в основному на традиційні суспільні відносини, що складаються з приводу звичайних форм творів. Проте електронна епоха створює інші форми використання авторських творів, які знаходяться поза традиційних способів авторського контролю. Потрібні високотехнологічні способи контролю та захисту, аналогічні таким же способам використання об'єктів авторського права. Проте сучасне правове суспільство поки не може знайти форми їх ефективного застосування.

Проте слід застерегти, що бібліотечні установи останнім часом стали застосовувати технічні засоби і нові організаційно-технологічні способи використання літературних творів в електронних формах (наприклад, в електронних залах великих бібліотек користувач позбавлений можливості зробити копію книги). Однак значна частина творів в електронному вигляді циркулює в мережі поза всяким контролем.

Названі обставини носять глобальний характер, тому на міжнародному рівні країни активізують свої зусилля з метою розробки та вжиття спільних заходів, спрямованих на зниження негативного впливу негативних наслідків інформаційного суспільства. Міжнародний досвід і вплив найбільш розвинених країн в області глобальної інформатизації дозволяє їм приймати документи, в яких акцентується мотив порядку в інформаційному суспільстві (Окінавская Хартія глобального інформаційного суспільства). Однак такі документи формулюються на мові декларацій, а не законів. Разом з тим на рівні предметних суспільних відносин потрібні зусилля держав на рівні правової політики, а також зміни в методології правового регулювання загроз інформаційного суспільства та спільної їх нейтралізації.

# data[].attributes.attachment_link.title
Проблеми формування інформаційного суспільства

# data[].attributes.attachment_link.description
Разом з перевагами нова соціальна реальність у формі інформаційного суспільства формує і нові проблеми, нові конфлікти і негативні умови для людини і самого суспільства. Передусім треба сказати про так званий "цифровому нерівність". Термін "цифрова нерівність" носить умовний характер, його походження пов'язане з іншим поняттям - "цифровий розрив", автором якого прийнято вважати Саймона Мурса, одного з радників американського уряду під час правління Білла Клінтона.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/jJx3DreeP1A

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василиса Лозінська

# data[].attributes.attachment_link.title
Основи інформаційної безпеки.

# data[].attributes.attachment_link.title
інформаційна безпека