# data[].attributes.body
776.g.p.Kr. - 323.g.p.Kr

# data[].attributes.body
Spartas sabiedrība krasi atšķīrās no Atēnu sabiedrības. Spartā pilntiesīgi pilsoņi bija tikai dorieši. Vietējos zemniekus pārvērta par nebrīviem un beztiesīgiem ļaudīm – helotiem, kas kopā ar zemi tika sadalīti spartiešu ģimenēm. Pilsoņiem bija tiesības uz zemi un amatu savā polisā, kā arī tiesības piedalīties valsts pārvaldīšanā. Senie grieķi ticēja un pielūdza dievus jeb dievības, un taisīja kultu rituālus.

# data[].attributes.body
Arhitektūra, glezniecība un celtniecība.
Grieķu tēlnieku prasme precīzi atveidot cilvēka ķermeni ietekmējusi visu turpmāko tēlniecības attīstību.

Grieķi pirmie sāka atveidot cilvēku sarežģītā kustībā, piemēram, Mirona skulptūra „Diska metējs”.
Apgleznoja tempļu un portiku sienas, tāpat izmantoja māla plāksnes un koka dēļus.

# data[].attributes.body
753.g.p.Kr. - 476.g.p.Kr

# data[].attributes.body
Romas iedzīvotājus iedalīja 6 kategorijās atkarībā no mantiskā stāvokļa. Visnabadzīgākie bija proletārieši, kas spēja valstij dot vienīgi pēcnācējus.

Par līdztiesību politikā ar patriciešiem cīnījās bagātie plebeji, jo vēlējās tiesības ieņemt augstus amatus. Pēc valdnieka varas likvidēšanas sākās cīņa starp aristokrātiem un plebejiem.
Tāpat kā grieķi, arī romieši ticēja dieviem, taču tiem bija citādāki vārdi.

# data[].attributes.body
Tēlniecība ar cilni, arhitektūra, glezniecība.
Romieši tempļu, termu u.c. sabiedrisku būvju izdaiļošanai izmantoja dažādu krāsu marmoru, sienu gleznojumus un dārgas skulptūras. Ne tikai grīdas un baseini termās, bagātnieku mājās, bet arī privātmāju, sabiedrisko ēku laukumus greznoja mozaīkas.
Iecienīts glezniecībā bija augu un dzīvnieku attēlojums, dabas ainavas, ziedi, dažādi ornamenti. Par Senās Romas glezniecību vislabāko priekšstatu sniedz Pompeji un Herkulāna

# data[].attributes.body
5.gs. - 15.gs.

# data[].attributes.body
Sabiedrībā par augstāko tikumu uzskatīja padevību kristīgajai baznīcai un imperatoram, par pamata kvalitāti - turību un sociālo stāvokli. Viena no nozīmīgākajām sociālās struktūras daļām bija mūku kārta un klosteri.

# data[].attributes.body
Bizantijā nepastāvēja tēlniecība, baznīcās nedrīkstēja novietot skulptūras. Ikonas tika aizliegtas, bet mākslinieki pievērsās sadzīvisku ainu un dabas ainavu gleznošanai, ornamentu mākslai, kā arī arhitektūrai.

# data[].attributes.body
500.g.

# data[].attributes.body
Jaunās elites atteicās no pagānisma un pieņēma kristietību, kas Romas Impērijā pēdējos gadsimtos bija kļuvusi par valdošo reliģiju. Garīgo sasaisti starp viduslaikiem un antīko laikmetu nodrošināja latīņu valoda un Svētie Raksti. Kristietībai bija arī svarīga sociāli integrējoša loma – tā tuvināja ģermāņu un romiešu izcelsmes iedzīvotājus, kā arī mazināja plaisu starp eliti un tai pakļauto pārējo sabiedrības daļu.

# data[].attributes.body
Celtniecība, māksla, glezniecība; stili: gotika, romānika.
11. un 12. gadsimtā Rietumeiropā sāka būvēt jauna veida ēkas – cietokšņus jeb pilis. Uzskata, ka tas notika, lai aizsargātos no iebrucējiem – musulmaņiem, vikingiem un ungāriem.

# data[].attributes.body
14.gs.-16.gs.

# data[].attributes.body
Humānisti (mākslinieki un zinātnieki) apjūsmoja un analizēja cilvēka individualitāti. Humānisti savā starpā sarakstījās un dalījās savos pētījumos. Savu zinātnisko darbību viņi dēvēja par cilvēcības studijām. Viņi uzskatīja, ka ideālam cilvēkam jābūt brīvam garā, vispusīgi izglītotam un fiziski spēcīgam. Strauji pieauga lasītpratēju skaits. Palielinājās interese par filozofiskām atziņām, tehniskiem sasniegumiem un ģeogrāfiskiem aprakstiem.
Renesanses laikā jebkura darbība ģimenes, sabiedrības vai valsts labā tika slavēta un cildināta. Par darbu atzina arī garīgu nodarbošanos pārvaldē, likumdošanā, mākslā vai zinātnē. Fizisko darbu arvien retāk vērtēja kā pazemojumu.

# data[].attributes.body
Renesanses mākslai raksturīga atšķirīga formveide un estētika, salīdzinot ar gotikas stilu. Būtiska loma stila attīstībā Itālijā bija renesanses humānismam, saiknei ar sava laika zinātnes atziņām un atklājumiem. Daba, realitāte un cilvēks ieguva jaunu nozīmīgumu arī joprojām dominējošās reliģiskās tematikas darbos. Kaut arī māksla kalpoja galvenokārt baznīcai, raksturīga bija viduslaiku perioda teocentriskā pasaules redzējuma nomaiņa pret antropocentrisko koncepciju.
Tika meklēti jauni izteiksmes veidi, studēta cilvēka un dzīvnieku anatomija, optikas un perspektīvas likumi, ļaujot attīstīt un paplašināt mākslinieciskās izteiksmes līdzekļus. Lineārās (jeb centrālās) perspektīvas atklāšana radīja iespēju atšķirīgi atveidot telpu un veidoja priekšnoteikumus iluzoru efektu iekļaušanai figurālās kompozīcijās, kā arī ainavas kā noteikta žanra aizsākumiem. Mākslinieki pievērsās ķermeņa formu un kustību studijām un kailfigūras atveidojumam. Parādījās portrets kā patstāvīgs žanrs gan glezniecībā, gan tēlniecībā.

# data[].attributes.body
Lielākā daļa Eiropas valstu bija absolūtās monarhijas.
Absolūtisma ideologi priekšplānā izvirzīja domu par to, ka gan valdnieka, gan ikviena pavalstnieka galvenais pienākums ir kalpot valstij, kura pārstāv kopīgās vajadzības. Savukārt valsts būs tikai tad spējīga sekmīgi iestāties par sabiedrības interesēm, ja tā būs spēcīga un pilnībā neatkarīga.

# data[].attributes.body
Karalis bija kā elks, pusdievs,
saule, kas dāvā dzīvību un gaismu.
Valdniekā attīstījās ļoti liela
pašapziņa un nostiprinājās pārliecība,
ka karalis savā varā ir pilnīgi
neierobežots, ka ir Dieva izredzētais
un svaidītais, apveltīts ar daudzām
pārākām garīgām un tikumiskām
īpašībām nekā vienkāršie mirstīgie.

# data[].attributes.body
Lielie ģeogrāfiskie atklājumi, kas deva cilvēkiem jaunas zināšanas par pasauli, kurā tie dzīvo.
Lielie astronomiskie atklājumi (Koperniks, Galilejs), kas deva jaunus uzskatus par cilvēka vietu Visumā.
Straujā tehnoloģijas attīstība mainīja cilvēka dzīves veidu un uzskatus.

# data[].attributes.body
Baroks un rokoko
Radās Itālijā un absolūtisma ziedu laikā uzplauka daudzās Eiropas valstīs. Baroku raksturo vilšanās, izmisums, indivīda un pasaules attiecības. Monumentalitāte, ārišķīgums, pacilātība
un emocionalitāte, jutekliskums un teatrālisms.
Vizuāli baroku raksturo formu plastiskums, greznība, kustība, iztēles brīvība, ciešanas, vīzijas, ekstāzes, mitoloģiski sižeti, alegorijas un simboli.
Baroku uzskata gan par baznīcas kungu, gan laicīgo
valdnieku stilu, jo tas visspilgtāk izpaudās baznīcu un piļu
arhitektūrā.
Reālisms
Šī virziena ietvaros jauno laiku mākslinieki centās izvairīties no izdomājumiem, fantāzijām, tā vietā tēlojot reālo īstenību. Savu vietu ierādot arī vidusmēra un zemāko slāņu
ikdienas notēlojumam, atsedzot dzīves īstenību.
Klasicisms
Par klasicisma dzimteni tiek uzskatīta Francija, un tā attīstību veicināja absolūtisms. Par paraugu izvirzīja antīko literatūru un mākslu (tās racionalitāti, līdzsvarotību, objektivitāti), izcēla varonību, ideālus. Klasicisma stilistiskajai sistēmai skaists ir tikai tas, kas saprātīgs, sakārtots, harmonisks.

# data[].attributes.body
Sabiedrība bija iedalīta 3 kārtās - aristokrāti, brīvie pilsētnieki un zemnieki.
Apgaismības laikmetu sauc arī par franču revolūcijas laiku.
Apgaismības laikmeta garīgās vērtības bija gan drosme kritizēt, gan iecietība pret citu uzskatiem, gan skaidrība un sakārtotība katrā cilvēkā un visā sabiedrībā. Šādas sabiedrības ideāls bija indivīds, kas spēj būt patstāvīgs un kalpot sabiedrības interesēm.
Tajā laikā, kad radās jaunas filozofiskas idejas un sabiedrība attīstījās, baznīca sāka atpalikt no šīm idejām.

# data[].attributes.body
Apgaismība pārņēma iepriekšējo gadsimtu humānisma atziņas, filozofijas un dabaszinātņu sasniegumus un iepazīstināja ar tiem plašāku sabiedrību, piešķīra tām garīgu spēku, kas tiecās pārveidot sabiedrību.
Apgaismības ideju nesēja bija tālaika izglītotā sabiedrība. Tas bija sabiedrības mazākums. Apgaismotāji nāca arī no aristokrātijas, tāpat arī no buržuāzijas vidus. Pa lielākajai daļai tie bija vīrieši.
Radās brīva tirdzniecība, amatniecība bez cunfšu ierobežojumiem un konkurence visās saimniekošanas jomās.

Franču apgaismotāju Denī Didro un Žaka Lerona Dalambēra vārdi ir saistīti ar nozīmīgāko apgaismības laikmeta izdevumu „Enciklopēdija jeb Zinātņu, mākslu un amatu skaidrojošā vārdnīca”.

# data[].attributes.body
Klasicisms, ampīrs - (vēls klasicisma stils Rietumeiropā, kuru varēja ieraudzīt arhitektūrā un lietišķajā mākslā), romantisms -  idejisks un mākslas virziens Eiropā un Amerikas Savienotajās Valstīs, kas centās atrast jaunus sociālus un estētiskus ideālus, vērsās pret racionālismu, priekšplānā izvirzīja cilvēka garīgo dzīvi, individuālos pārdzīvojumus, reālisms - mākslinieciskās daiļrades metode, ar kuru patiesi atspoguļo reālo īstenību, tās būtiskos procesus. Tas ir literatūras un mākslas virziens, kas izveidojās 19. gadsimtā un kam pamatā ir spēja objektīvi un patiesi uztvert un novērtēt kaut ko.

# data[].attributes.body
19. gadsimtā notika vairākas franču revolūcijas, kā arī sāka izplatīties demokrātija.
Vēl joprojām populārākie mākslas stili bija romantisms, reālisms, impresionisms.
Arī 19. gadsimta arhitektūrā, tā pat, kā sabiedrībā, notika pārmaiņas.

Strauji augot pilsētām, arhitektūrai vajadzēja risināt pilsētbūvniecības jautājumus. Bija jāpārplāno senie kvartāli, jāveido jaunas ielas, prospekti. Industrializācija radīja nepieciešamību pēc rūpnīcu ēkām, tiltiem, dzelzceļa stacijām.
19. gadsimta arhitektūrai raksturīgi 3 stili - klasicisms, ampīrs un eklektisms

# data[].attributes.body
Industriālā revolūcija

Modernisma laikmetā sabiedrību raksturoja straujš tehnoloģiju attīstības tempa pieaugums, kā arī pētnieciskās un zinātniskās izziņas progresi. Cilvēki bija ieinteresēti jaunievedumos un eksperimentēšanā ar jaunām idejām gan zinātnē, gan mākslā.

Cilvēki sāka cīnīties par savu personīgo brīvību un pašizpausmi.

Mainījās gan ekonomiskā, gan sociālā vide.

Buržuāzijas uzplaukums.

Šajā laikmetā sabiedrības raksturojumu raksturo arī straujās pārmaiņas un nepastāvība, kas bija saistīta ar tehnoloģisko inovāciju un kultūras maiņu.

# data[].attributes.body
19. gadsimta beigu modernisms bija laiks, kurā notika svarīgi zinātniskie, kultūras un filozofiskie sasniegumi, kas ietekmēja ne tikai tolaikējo sabiedrību, bet arī nākamās paaudzes un mūsdienu pasaules izpratni.

Impresionisms mākslā

Evolūcijas teorija

Jauni atklājumi un sasniegumi dabaszinātnēs un izglītības jomā

Literatūras attīstība

Jaunas politiskās un sociālās kustības

Revolūcija gan mākslā, gan sabiedrībā

Tehniskā modernizācija

# data[].attributes.body
19. gadsimta modernizācijas laiks bija ļoti dinamisks un daudzveidīgs mākslas jomā, ar dažādām kustībām un stiliem, kas radīja sarežģītu un daudzpusīgu ainu mākslas pasaulē. Šajā laikā notika būtiskas pārmaiņas tradicionālajā mākslā, kas veicināja jaunrades un inovācijas. Dažas no nozīmīgākajām mākslas jomām 19. gadsimtā ir:

Romantisms - romantiskā māksla bieži ietverja dramatiskus dabas skatus, nacionālās identitātes ciešu saistību un eksotiskus tēlus.

Reālisms - reālistiskie mākslinieki centās atainot ikdienas dzīvi, darba apstākļus un sociālās nevienlīdzības, atspoguļojot tā laika sabiedrības reālās problēmas.

Impresionisms - impresionisti centās fiksēt mirkļa brīžus, uzmanību pievēršot gaismas efektiem un subjektīvai izjūtai. Viņi izmantoja īslaicīgus un spontānus sērijveida skatus, lai atspoguļotu ikdienas dzīvi un dabas skaistumu.

Postimpresionisms - sekoja impresionisma kustībai, bet to raksturoja lielāka eksperimentēšana ar krāsu, formu un emocijām.

Simbolisms - darbos bieži sastopami sapņaini un fantastiski tēli, kas rada noslēpumainības un mistikas sajūtu.

Šīs mākslas jomas 19. gadsimta modernizācijas laikā radīja bagātīgu un daudzveidīgu kultūras ainu.

# data[].attributes.body
Modernistus satrauca tehnoloģiju attīstības ietekme uz indivīdu un sabiedrību, industrializācija, bet vēlāk satriecošu iespaidu atstāja Pirmais pasaules karš.
Industrializācija attīstījās ļoti un strauji un sabiedrība vēl neko tādu nebija piedzīvojusi.
Arhitektūras attīstību 1920. gadu sākumā kavēja līdzekļu trūkums un sākotnēji galvenais uzdevums bija kara postījumu likvidēšana. Taču pamazām izvērsās arī jaunu ēku celtniecība.

# data[].attributes.body
Par vienu no nozīmīgākajiem modernisma priekštečiem tiek uzskatīts franču dzejnieks Šarls Bodlērs, kas šokēja sava laika lasītājus, savos darbos aplūkojot ar cilvēka seksualitāti saistītas tēmas, koncentrējoties arī uz nāvi, iznīcību, ļauno, noslēpumaino, cilvēkam neizzināmo, pārdabisko.
Modernisma laikā veidojās dažādi jauni mākslas virzieni, idejas un tendences.
Nozīmīgākās modernisma ideoloģijas iezīmes ir unikalitāte, citādība, skaistumtiecība.

# data[].attributes.body
Modernismam raksturīgs dažādu atšķirīgu mākslas un literatūras virzienu uzplaukums:

abstrakcionisms (Vasilijs Kandinskis);

akmeisms (Anna Ahmatova, Osips Mandelštams);

dadaisms (Tristans Carā, Marsels Dišāns);

ekspresionisms (Ernsts Tollers, Emīls Nolde);

fovisms (Anrī Matiss);

futūrisms (Filipo Tomāzo Marineti, Veļimirs Hļebņikovs);

imažisms (Tomass Stērnss Eliots, Ezra Paunds);

imažinisms (Sergejs Jeseņins)

impresionisms (Klods Monē, Eduārs Manē);

kubisms (Pablo Pikaso);

konstruktīvisms (Vladimirs Tatļins, Naums Gabo);

simbolisms (Stefans Malarmē, Gustavs Klimts);

sirreālisms (Luijs Aragons, Salvadors Dalī).

# data[].attributes.body
Modernisma laikā cilvēki sāka šaubīties par tradicionālajām vērtībām un normām, kas bija dominējušas agrākās laikmetu gaitā. Tas veicināja jaunu domāšanas veidu, kas atvēra ceļu eksperimentiem, inovācijām un radošumam dažādās jomās.

Modernisms radīja daudzveidīgu kultūras ainu, kurā tika atzīti un novērtēti dažādi izteiksmes veidi un mākslas formas. Tas iezīmēja pāreju no vienotas un homogēnas kultūras uz daudzveidīgu un daudzbalstīgu kultūras ainu, kurā katram bija iespēja atrast savu vietu.

Modernisma laikā notika strauja tehnoloģisko inovāciju attīstība, kas ietekmēja gan cilvēku ikdienas dzīvi, gan mākslas un zinātnes jomas.

Dažādas kustības un filozofiskie virzieni centās saprast cilvēka būtību un vietas mūsdienu pasaulē.

Modernisma laikā notika liela eksperimentēšana un brīvība mākslā, literatūrā, zinātnē un kultūrā kopumā. Cilvēki izmantoja jaunās iespējas un radošumu, lai izpētītu jaunas idejas un izteiksmes veidus.