# data[].attributes.body
Dekolonizované dějiny: Černá Afrika

# data[].attributes.body
Popis otroctví jinak než na Africkém příkladu:
Kdo prohrál válku byl prodán do otroctví
Izraelci prodání do Egypta
Dobré postavení otroků v Řecku jako učitelů
Při příchodu křesťanství, otroctví mizí
Hanebná forma, když turečtí muslimové prodávali do otroctví křesťany

# data[].attributes.body
Popírání rasového konfliktu
V zemích stále nerovné podmínky pro černochy

# data[].attributes.body
Raději jednu ženu než více žen, čtyři jsou však povoleny, aby  se předešlo hříchu

# data[].attributes.body
Abstinence
pohlavní zdrženlivost

# data[].attributes.headline
Utendi wa Tambuka/Herakliova kniha/Herekeli 

# data[].attributes.subject
Utendi wa Tambuka/Herakliova kniha/Herekeli 

# data[].attributes.body
Svahilština
Konverze křesťanů a pohanů na islám
"jestli se staneš muslimem, uděláme z vás národ"
"uctíváme Ježíška"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Utend̠i wa Tambuka, also known as Utenzi wa Tambuka ("The Story of Tambuka"), Utenzi wa Hirqal or Kyuo kya Hereḳali (the book of Heraclius), is an epic poem in the Swahili language, dated 1728. It is one of the earliest known documents in Swahili.

Known by various titles in English, including The Book of the Battle of Tambuka and The Story of Heraclius, the story recounts numerous events of the Byzantine-Arab Wars and Byzantine-Ottoman Wars between the Muslims and Romans (the contemporary name for the Byzantines). The Byzantines were represented by the Emperor of the Byzantine Empire, Heraclius. The story covers a period from 628 (the Battle of Mu'tah) to 1453 (the Fall of Constantinople). "Tambuka" is the Swahili rendering of Tabuk, a city located in north-western Saudi Arabia. The oldest manuscript of the epic is dated 1141 on the Islamic Calendar, corresponding to AD 1728. It was written at Yunga, a royal palace in the old city of Pate (the palace has since been destroyed). In strophe 1124-1125, the author notes that the "king of Yung"' (that is, the then Sultan of Pate) asked him to write an epic on the heroic deeds of the first followers of the Islamic prophet Muhammad. The author identifies himself in one of the final stanzas (1146) as Mwengo, son of Athumani or Osman. Not much more is known about him other than that he wrote at the court of the Sultan of Pate, that he was no longer a young man by 1728, and that some other poems are ascribed to him. He also had a son, Abu Bakr bin Mwengo, who wrote an imitation of his father's epic somewhere in the middle of the 18th century.

Like other manuscripts of the period in Swahili, the Utendi wa Tambuka is written in Arabic script. The language used is a northern dialect of Swahili called Kiamu; some manuscripts, however, show influence from Kigunya (another northern dialect), while others show traces of Kiunguja, the dialect of Zanzibar.

The Utendi wa Tambuka is a prime example of the Swahili poetic form of . Utenzi verse form consists of four-line stanzas, with each line having eight syllables. The last syllables of the first three lines rhyme with each other, while the fourth line has a rhyme that is constant throughout the whole of the epic. This last rhyme thus serves to tie all stanzas of the epic together. Most Swahili words have penultimate stress, resulting in every line having at least penultimate stress. Within a line of eight syllables there are no further meter requirements. The verse form can be illustrated by the first stanza of the poem:

Bisimillahi kut̠ubu

yina la Mola Wahhabu

Arraḥamani eribu

na Arraḥimu ukyowa

The first three lines all end in -bu. The last syllable of the fourth line ends in the vowel a, and this sound is found at the end of every stanza of the poem. When recited, this last syllable is sustained for some time and given emphasis.

The plot depicts a religious war between the Byzantines and the Muslims. The Prophet sends a letter to East Roman/ Byzantine Emperor Heraclius, in which he tells him that the Byzantine belief that Jesus is the son of God is incorrect. Heraclius declares his intent to persevere in his adherence to Christianity on the grounds that the Byzantines have inherited their belief from their ancestors. The Muslims attack and, after epic struggles, eventually defeat the Byzantines. Heraclius' minister and his associates are captured and once again given the choice to accept Islam or die; they refuse to be converted and are executed.

The central figure of the poem, and the most heroic one, is Ali ibn Abi Talib, a full nephew on the father's side of the Prophet. He is nicknamed Haidar, the lion, and in the course of the poem many other praise names are applied to him. Ali was married to the noble daughter of the prophet Muhammad, Fatimah.

The second hero in order of magnitude is Umar ibn al-Khattab.

Gérard, Albert S. (1990). Contexts of African Literature. Rodopi.

Knappert, Jan (1958). Het Epos Van Heraklios. (Dutch edition and literal translation)

Knappert, Jan (1969). "The Utenzi wa Katirifu or Ghazwa ya Sesebani", Afrika und Übersee, Band LII, 3-4, 81-104.

Knappert, Jan (1977). het Epos van Heraklios. Uit het Swahili vertaald in het oorspronkelijke metrum. Amsterdam: Meulenhoff (Dutch translation in the original meter).

Summary of the plot of the poem at the Swahili Manuscripts Project, School of Oriental and African Studies of London University.

# data[].attributes.attachment_link.description
Utend̠i wa Tambuka , also known as Utenzi wa Tambuka ("The Story of Tambuka"), Utenzi wa Hirqal or Kyuo kya Hereḳali (the book of Heraclius), is an epic poem in the Swahili language, dated 1728. It is one of the earliest known documents in Swahili.

# data[].attributes.body
1977, Senegal
potlačení vzpomínek na nástup Islámu

rada imámů, kteří podorují Islám

Ceddo unesou královu dceru s požadavkem odstranit imámy

Král posvětí Islám a je odstraněn od moci

Ceddo spolupráce s bělochy (cesta ke křesťanství)

Ceddo nakonec poraženi imámi, princezna přislíbena jednomu z nich

Postavení ženy – nakonec se vzepře a je symbolem pro budoucnost Afriky

# data[].attributes.body
Západ jen co zbohatl, začal s expanzemi, koloniálními výboji a křížovými výpravami

# data[].attributes.body
Robota určovaná vrchnosti

Hladomory

Žádné přebytky na prodej

Špatný stav populace

Lidé umírají mladí

Nemoci a epidemie

Omezené svobody

Rolníci oběťmi sociálního zřízení

Zhoršení postavení envolníků

# data[].attributes.body
Ghanská říše a zlatý král Cissé

říše Mali a král Mansa Músa

Songhajská říše, která měla své ministry

Dynastie Askíja - rozvoj kultury

Hauské městské státy - demokratičnost

Pobřežní státy - království Benin

Bantuská království

Království Mutapa - styky s Indií a Čínou

Svahilská civilizace

# data[].attributes.body
Pro mladé Afričany, jsou dějiny Afriky dlouhá řada říší vynikající bohatstvím a věhlasem

# data[].attributes.headline
Zářivé okamžiky i pomlky nových afrických států

# data[].attributes.subject
Zářivé okamžiky i pomlky nových afrických států

# data[].attributes.body
https://cs.wikipedia.org/wiki/D%C4%9Bjiny_Afriky

# data[].attributes.attachment_link.description
Dějiny Afriky jsou staré jako dějiny lidstva. Začínají vznikem hominidů a archaických lidí, pokračují do doby před 350 až 260 tisíci lety, kdy se objevili první zástupci Homo sapiens[1][2] a bez přerušení pokračují jako mozaika různorodých společenských a státních útvarů až do 21. století.[3] Nejsta…

# data[].attributes.body
Důležitost pravěkého osídlování Afriky
Vynecháno vše, co by poškozovalo afrikanismus a africkou jednotu

# data[].attributes.body
Nové chronologické rozčlenění – Oumar Kane

1950-60 hnutí za nezávislost

1890-1910 konec období nezávislosti (počátek 1830)

1805-1820 – Šaka a Zuluský stát – tendence ke sjednocení a k nekontrolovatelnému monarchistickému absolutismu

15/16 století – příchod evropanů, Nilské kmeny výpady do východní Afriky, vznik států Kuba, Lunda, Luba

3-5 st. př.n.l. doba železná v Černé Africe, šíření Islámu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kolébka lidstva (z anglického originálu Cradle of Humankind) je oblast významných paleoantropologických a archeologických lokalit v Jihoafrické republice. Leží zhruba 50 km severozápadně od Johannesburgu, v provinciích Severozápadní a Gauteng, na ploše asi 250 km². Od roku 1999 je součástí seznamu světového dědictví UNESCO, v roce 2005 byla ochrana rozšířena také na vzdálenější lokalitu Taung a údolí Makapan. Velká část pozemků v chráněné oblasti patří soukromým vlastníkům.

Dne 7. prosince 2005 bylo při západní hranici oblasti slavnostně otevřeno návštěvnické centrum Maropeng, věnované lidské evoluci.

Oblast je známá výskytem početných jeskynních systémů, které vznikly v prekambrickém dolomitickém vápenci intenzivní krasovou činností, související patrně se změnami hladiny spodní vody v pliocénu a pleistocénu. Ačkoliv se vytvářely i větší jeskyně, většinou se jedná o spletité labyrinty menších dutin. Rozsáhlejší prostory jsou často důsledkem zřícení původního stropu vlivem eroze.

Rozpouštění a opětná mineralizace vápníku zapříčinila vznik silných vrstev travertinu na stěnách dutin. Vnitřek jeskyní později vyplnily mocné sedimenty, strhávané dovnitř působením větru, vody, gravitace i aktivitou rostlin a živočichů. Veškerý materiál byl následně zpevněn ( cementován) vysráženým vápníkem, čímž vznikaly brekcie různé barvy a struktury.

Travertin díky vysokému obsahu vápníku, potřebného v mnoha výrobních odvětvích, lákal koncem 19. století místní podnikatele. Těžba travertinu vedla k odstraňování celých bloků brekcie, bohaté na ostatky pliocenních a pleistocenních živočichů (včetně australopitéků a prvních lidí). Tím bylo odhaleno velké množství nálezů. Jejich význam však nebyl před prosazením evoluční teorie plně doceněn, putovaly proto především do různých soukromých sbírek jako suvenýry a kuriozity. Teprve v průběhu 20. století začalo jejich soustavné vyhledávání a odborné studium. Těžba některé jeskyně zasáhla do takové míry, že leckdy byla částečně nebo zcela zničena celá lokalita, což ztížilo dataci ostatků i aplikaci moderních výzkumných metod.

Raymond A. Dart původně předpokládal, že za akumulací kostí v jeskyních stojí především australopitékové a jejich lovecká aktivita. Tafonomické studie C. K. Braina v 70. letech 20. století však prokázaly, že australopitékové byli, podobně jako jiná zvířata spíše kořistí než lovci a že hromadění kostí v jihoafrických jeskyních, otevřených po stovky a tisíce let, může mít různé jiné příčiny. Část do nich byla stržena s okolní zeminou působením větru a vody, část zavlekli dovnitř různí masožravci, kteří v dutinách měli své úkryty a jen část může být pozůstatkem lidského osídlení.

Jedním z nejčastěji jmenovaných predátorů, který mohl zapříčinit vysoký výskyt ostatků v jeskyních je levhart ( Panthera pardus). Na lebce druhu Paranthropus robustus ze Swartkrans s katalogovým číslem SK 54 je dokonce patrné poškození ve formě dvou důlků, které přesně odpovídají vzdálenosti špičáků na spodní čelisti levharta. Vysoký podíl kostí paranthropů v rámci všech nálezů by dokonce mohl napovídat, že hominidé byli pro tyto šelmy oblíbenou kořistí.

Na základě poškození některých kostí i značné velikosti zvířat nalézaných ve Sterkfontein se uvažuje, že za hromaděním ostatků v jeskyních mohly stát i hyeny nebo šavlozubé šelmy Megantereon nebo . Novější výzkumy však ukázaly, že levharti jsou schopni zabít a odvláčet mnohem větší kořist než se dříve předpokládalo, takže i zde mohl stát za akumulací kostí právě tento predátor.

Paleoantropologie

Jihoafrické jeskyně byly paleontologům známé již od počátku 20. století v návaznosti na intenzivní těžbu vápence. Zájem o ně se zvýšil poté, co Raymond A. Dart popsal nález lebky druhu Australopithecus africanus, takzvané Taungské dítě. Na Dartovu práci i přes počáteční nedůvěru odborné veřejnosti brzy navázal Robert Broom. V roce 1935 ve Sterkfontein zachytil první ostatky dospělého jedince australopitéka a roku 1938 v Kromdraai získal lebku nového druhu Paranthropus robustus. V roce 1948 pak odhalil jeskyni Swartkrans s početnými nálezy kostí zvířat i homininů. Po druhé světové válce oblast proslavily především rozsáhlé systematické výzkumy těchto jeskyní, které vedli Phillip Tobias a C. K. Brain. Přelom 20. a 21. století znamenal nové objevy dalších lokalit - Gladysvale ( 1991), Drimolen ( 1994), Plovers Lake ( 2001), Malapa ( 2008) i Rising Star ( 2013).

Dosud bylo v celé oblasti zachyceno více než 1000 vzorků vyhynulých homininů, a to dospělých jedinců i mláďat různého věku. Ostatky zastupují nejméně čtyři druhy - Australopihecus africanus, Paranthropus robustus, Homo habilis a Homo erectus. Většinu nálezů představují zlomky lebek a čelistí, nalézány jsou však i kosti končetin a trupu a vzácně se dochovaly i velmi drobné části, například sluchové kůstky.

Význam jeskyní však tkví nejen v početných nálezech homininů, ale ve velkém množství paleontologického materiálu obecně. Dutiny a jeskyně, chráněné před povětrnostními vlivy a nacházející se v prostředí s dostatkem vápence jsou téměř ideální pro zachování kosterního materiálu. Nacházené ostatky jsou tak v mnohem lepším stavu než východoafrické objevy a výrazně méně se na nich projevuje poškození erozí nebo jinými vlivy. Z některých zvířat jsou dokonce k dispozici téměř celé kostry. Bohaté nálezy tak umožňují dobře rekonstruovat tehdejší přírodní prostředí a rovněž pochopit způsob zaplňování jeskyní a dutin.

Jihoafrické krasové jeskyně jsou však proti východoafrickým lokalitám jen obtížně datovatelné. V jejich výplni chybí vrstvy sopečného popela, na něž lze dobře aplikovat radiometrické datovací metody. Uplatňují se tak především přístupy relativní chronologie. Tradiční je využití biostratigrafie, tedy datace na základě přítomnosti určitých živočišných druhů. Jejich výskyt je přitom srovnáván s dobře datovatelnými lokalitami východní Afriky. Teprve v posledních letech technický rozvoj umožnil uplatnění absolutních datovacích metod i v jižní Africe, čímž se výrazně zpřesnily starší údaje, představující často značně široké časové intervaly.

Významné lokality

V oblasti se nachází 15 hlavních a množství menších jeskyní, z nichž mnohé vydávající ostatky vyhynulých homininů nebo soudobé fauny či flóry:

Lokalitu tvoří skupina asi 25 dutin. Výzkum v letech 1947- 1948 odhalil pozůstatky antilop, paviánů, hlodavců a šavlozubých koček. Nejstarší sedimenty mohou být staré až 4 miliony let.

Lokalita sestává celkem ze tří oddělených dutin, označených písmeny A, B a D. Byla známá již od roku 1938, kdy zde Julius Shaw v Cooper′s A mezi ostatky opic objevil i jednu stoličku hominida. Ta ovšem byla později ztracená, takže o jejím taxonomickém určení nelze spolehlivě rozhodnout - uvažuje se o druzích Australopithecus africanus nebo Paranthropus robustus.

V následujících desetiletích byla lokalitě věnována jen malá pozornost. V 50. letech odebíral C. K. Brain vzorky v části Cooper′s B a zachytil přitom malé množství zvířecích kostí. Někdy v této době také došlo k nálezu horního řezáku hominina, patrně druhu Australopithecus africanus nebo Paranthropus robustus. Zub byl ovšem identifikován až v roce 1989 při kontrole sbírek muzea Ditsong (dříve Transvaal) v Pretorii a jeho nález obnovil zájem o lokalitu. V červnu roku 2001 tak byly zahájeny nové odkryvy v části Cooper′s D. Prakticky okamžitě byly zachyceny pozůstatky druhu Paranthropus robustus. Ve sbírkách muzea Ditsong v Pretorii byla následně identifikována ještě velká část tváře s horní čelistí. Další nálezy byly identifikovány jako Australopithecus africanus a neurčený zástupce rodu Homo.

Sedimenty byly původně datovány do doby zhruba před 1,9-1,6 miliony let, podle moderních radiometrických metod jsou ale ostatky homininů staré jen 1,4-1,5 milionu let.

Lokalitu tvoří skupina jeskyní a jam, upomínajících na dřívější těžbu vápence. Výzkum, zahájený 9. července 1992 odhalil jednu z nejbohatších jihoafrických lokalit. Vedle množství zvířecích kostí (hyeny, paviáni, antilopy) bylo zachyceno více než 100 vzorků homininů, patřících druhu Paranthropus robustus a neurčenému zástupci rodu . Prozkoumána přitom byla zatím jenom velmi malá část sedimentů. Většina vzorků patří paranthropům, takže lokalita je druhým nejbohatším nalezištěm tohoto druhu homininů. Nezvykle velká část navíc patří nedospělým jedincům, což umožňuje mimo jiné nahlédnout do ontogeneze australopitéků. Nejznámějším nálezem je samičí lebka DNH 7 přezdívaná Eurydice a představující dosud nejkompletnější lebku australopitéka v jižní Africe. Doplňuje ji čelist samce DNH 8, nazývaná Orpheus.

Ostatky, řazené do rodu Homo, zastupují především zuby a zatím je nelze přiřadit ke konkrétnímu druhu. Z lokality jsou známé také kostěné nástroje - početné fragmenty dlouhých kostí s jasnými stopami opotřebení. Vzhledem k současnému výskytu rodů Homo a Paranthropus však nelze s jistotou určit jejich tvůrce.

Na základě biostratigrafie jsou nálezy datovány do doby před 1,5-2 miliony let.

Lokalita je pojmenována po Gladys Norton, dceři bývalého starosty města Krugersdorp, který v letech 1902 - 1928 na místě provozoval těžbu vápence. Jedná se o rozsáhlý jeskynní systém, sestávají nejméně ze tří větších dutin, sahajících až 65 m pod úroveň současného terénu. Doplňuje je povrchová část, která je zbytkem jeskyně, u níž došlo k erozi a následnému propadu stropu.

Ačkoliv lokalitu navštívilo několik expedic již ve 30. a 40. letech 20. století, nenašly zde žádné ostatky homininů, a tak svou pozornost zaměřily na slibnější lokality. Nové průzkumy započaly teprve v roce 1988, přičemž systematický výzkum byl zahájen až v roce 1993. Odhalil bohaté naleziště s nezvykle dobře dochovanou a čitelnou stratigrafií, která umožňuje výrazně zpřesnit dataci místních i okolních jihoafrických nálezů. Výplň jeskyně obsahuje stovky tisíc pozůstatků minulé fauny i flóry, starých až 2,5 milionu let. Gladysvale tak patří k nejbohatším lokalitám v Kolébce lidstva. Mimo jiné byly zachyceny dva zuby druhu Australopithecus africanus, několik zlomků kostí časných zástupců rodu Homo a acheulské kamenné nástroje. V letech 1996- 1997 bylo provedeno podrobné trojrozměrné mapování jeskyně s využitím systému GIS.

Jeskyně byla v 70. letech 20. století pojmenovaná podle fiktivního města J. R. R. Tolkiena. Místní sedimenty jsou extrémně bohaté. Výzkumy, probíhající od roku 1979 přinesly z poměrně malých vzorků brekcie více než 95 000 kusů kostí z doby zhruba před 1,8 miliony let. Většinu z nich tvoří malé, obtížně určitelné zlomky, jejich dochování je ale velmi dobré. Objevují se mezi nimi i velmi drobné kosti jako je jazylka nebo ostatky novorozených mláďat. Zachycena byla i nezvykle velká stolička druhu Paranthropus robustus. Druhá nalezená stolička hominina je rozlomená a těžko určitelná, patří však spíše do rodu . Kromě těchto dvou zubů chybí v Gondolin jakékoliv doklady primátů.

Lokalita je také nejlepším příkladem těžebních aktivit v oblasti. V okolí jeskyně se kromě velkého množství vytěžené brekcie a původní příjezdové cesty nachází sedm torzovitě dochovaných pecí na pálení vápna.

Výzkumy, zahájené roku 1988 přinesly mimo jiné početné a dobře dochované ostatky primátů.

Typová lokalita druhu Paranthropus robustus a zároveň jedna z nejstarších známých paleoantropologických lokalit v jižní Africe byla objevena roku 1938. Menší odkryv prováděl Robert Broom ještě v roce 1941, poté však bylo místo opuštěno, zatímco pozornost badatelů se upřela na nedalekou jeskyni Sterkfontein. Až v březnu roku 1955 na starší práce navázal C. K. Brain, když zahájil rozsáhlý systematický výzkum, probíhající do května roku 1956. V něm roku 1977 pokračovala Elisabeth Vrba, která se soustředila především na paleoekologii, chronologii a tafonomii lokality.

Novodobé výzkumy probíhají na místě od roku 1993 za spolupráce muzea Ditsong a univerzit Witwatersrand a Harvardovy. Současně se objevují snahy o absolutní dataci sedimentů pomocí moderních metod ( luminiscenční a radiometrické metody, paleomagnetismus).

Lokalita sestává ze dvou úzkých dutin, vzájemně vzdálených zhruba 30 m a označených Kromdraai A a Kromdraai B. Část Kromdraai A je patrně mladší, z doby asi před 1-1,5 miliony let. Obsahuje větší množství zvířecích kostí než Kromdraai B, nebyly zde však dosud zachyceny žádné ostatky homininů. Část Kromdraai B vyplňují starší sedimenty, datované do doby asi před 1,5-2 miliony let. Vydává celkově menší množství kostí, ale jsou mezi nimi i ostatky druhu Paranthropus robustus. K roku 2004 bylo získáno 30 vzorků těchto homininů, zastupujících nejméně 9 jedinců. Vzorek dentice KB 5223 byl po přezkoumání přesunut do rodu . Kamenné nástroje vyvinutého oldovanu až staršího acheuléenu byly zachyceny v Kromdraai A i Kromdraai B.

Během výzkumů v 70. letech byly sedimenty v Kromdraai B rozděleny do 5 jednotek (member 1-5), přičemž homininé jsou nacházeni zatím jen ve vrstvě 3, především v její spodní části. Původní povrch se vstupem do jeskyně se přitom měl v pliocénu a pleistocénu nacházet nejméně 10 m nad současným terénem.

Lokalita byla identifikována v roce 2008. Jeskyně je ovšem jen zbytkem jeskynního systému, jehož strop se nacházel asi 30 m nad současným povrchem. Vyšší partie byly odstraněny erozí. Mezi množstvím zvířecích kostí byly nalezeny i velmi kompletní pozůstatky nejméně šesti jedinců homininů druhu Australopithecus sediba.

Malapa se vyznačuje nevídaně dobrým dochováním ostatků živočichů. Fosilizovaly zde nejen kosti, ale i části měkkých tkání jako např. kůže. Ta se v malých útržcích pravděpodobně dochovala i u koster A. sediba, kde představuje nejstarší známý doklad měkkých tkání homininů. Při důkladném výzkumu umožní studovat ochlupení, přítomnost mazových a potních žláz a podobně.

Homininé ani ostatní živočichové zřejmě nebyli obětí masožravců jako v jiných jeskyních. Spíše nešťastnou náhodou spadli dovnitř svislými průduchy a nedokázali se dostat ven. Tomu nasvědčuje i značná komplexnost koster, včetně dochovaných kloubních spojení, která ukazují, že v jeskyni se nacházela celá těla, nikoliv jednotlivé kosti. Australopitékové mohli zemřít i na následky pádu, protože zlomeniny na pravé paži samice a spodní čelisti samce odpovídají pádu z výšky ještě v době existence měkkých tkání, nenesou však již známky hojení. Ani po smrti k nim neměly šelmy přístup, kosti tudíž nenesou žádné stopy po okusu, povrch je jen mírně poškozený hmyzem a rovněž narušení povětrnostními vlivy je nepatrné. Nezvykle dobrému dochování napomohlo i rychlé, zřejmě jednorázové vyplnění jeskynních prostor jemným záplavovým sedimentem. Těla mrtvých živočichů patrně strhl prudký příval vody, snad způsobený silnou bouří, odnesl je do hlubších částí jeskyně a pohřbil pod mocným nánosem sedimentů.

Z této dosud málo známé a téměř neprozkoumané lokality pochází jen několik náhodných nálezů zvířecích kostí.

Odkryvy, probíhající od roku 1999 přinesly mnoho tisíc kusů dobře dochovaných ostatků, včetně kostí šavlozubé kočky .

Výzkumy na lokalitě probíhají od roku 1991. Získány byly početné ostatky fauny včetně paviánů, antilop a vyhynulých druhů zeber. Novější odkryvy odhalily stovky kamenných nástrojů středního paleolitu.

Jeskyně, jejíž vnitřní prostor byl prozkoumán teprve v roce 2013, obsahuje velké množství kosterních ostatků člověka druhu Homo naledi.

Jeskynní komplex Sterkfontein představuje jednu z nejbohatších paleoantropologických lokalit na světě. Známá je především díky početným ostatkům druhu Australopithecus africanus. Výplň byla rozdělena na 6 jednotek (Member 1-6), které doplňují další samostatné sedimenty v hlubších částech jeskyně (Jacovec Cavern, Silberberg grotto). Velkým problémem zůstává nepříliš jasné datování.

Výzkumy probíhají jen s krátkými přestávkami od roku 1936 a trvají dosud. Díky tomu byly získány stovky tisíc zvířecích kostí a více než 750 vzorků homininů (Australopithecus africanus, Paranthropus robustus, Homo ergaster). Dále bylo zachyceno přes 300 zlomků fosilního dřeva a na 4000 kamenných nástrojů oldovanské a časně acheulské tradice.

Plán jeskyně Swartkrans

Jeskyně Swartkrans představuje dosud nejbohatší zdroj ostatků hominina druhu Paranthropus robustus.

Výplň jeskyně tvoří celkem pět jednotek (Member 1-5), přičemž Member 1 sestává ze dvou částí (starší „Lower Bank" a mladší „Hanging Remnant"). Složité zvrstvení je důsledkem opakovaného ukládání a následné eroze.

První výzkum zahájil Robert Broom v listopadu roku 1948 a již v prvním týdnu prací zachytil ostatky homininů. Zásadní poznatky pak přinesl rozsáhlý systematický odkryv C. K. Braina v letech 1965- 1986. Ten doplnilo i studium geologie, stratigrafie a tafonomie. Novodobé výzkumné aktivity byly zahájeny v roce 2001 a trvají dosud. Od roku 1999 je také s pomocí GIS zpracováván trojrozměrný model jeskyně, umožňující mimo jiné přesné zanesení každého nálezu.

Dlouhodobé systematické výzkumy přinesly téměř 450 000 nálezů fauny, včetně asi 400 vzorků rodů Paranthropus a Homo (ostatky rodu Paranthropus výrazně početně převažují). Výzkumy bylo získáno také na 900 kusů kamenné industrie vyvinutého oldovanu a časného acheuléenu a dále 85 kostěných nástrojů, užívaných patrně ke kopání podzemních hlíz nebo k rozbíjení termitišť. Současný výskyt rodů Paranthropus a Homo však nedovolí s jistotou identifikovat jejich výrobce a uživatele.

Značnou pozornost poutá také 27 spálených kostí z části Member 3, představujících jeden z nejstarších dokladů užití ohně. Jejich stav a rozmístění odpovídá záměrně udržovanému ohništi ve vstupní části jeskyně. Současně jsou nacházeny zvířecí kosti s jasnými stopami po zářezech a důlcích, vytvořených kamennými nástroji, tedy doklady porcování masa či získávání morku z kostí.

Pozoruhodný jeskynní systém s nálezy ostatků hlodavců, žab, ještěrek a ptáků je třetím největším krasovým útvarem Jihoafrické republiky. Prostory zdobí stalaktity a stalagmity, dosahující výšky až 15 m.

1. KULLMER, O. Geological Background of Hominid Sites in Africa. In: HENKE, W. C.; TATTERSALL, I. Handbook of palaeoanthropology. Berlín: Springer, 2007. S. 339-356.

2. BRAIN, C. K. Some criteria for the recognition of bone-collecting agencies in African caves. In: BEHRENSMEYER, A. K.; HILL, A. P. Fossils in the Making. [s.l.]: University of Chicago Press, 1980. S. 107-130.

3. KLEIN, R. G. The causes of "robust" australopithecine extinction. In: GRINE, F. E. Evolutionary History of the "Robust" Australopithecines. [s.l.]: Aldine transactions, 2007. S. 499-505.

4. GRINE, F. E. Evolutionary history of the ''robust'' Australopithecines. 2. vyd. [s.l.]: Aldine Transaction, 2007. 546 s. .

ROBERTSOVÁ, A. Evoluce: Příběh člověka. Praha: Knižní klub, 2012. 256 s.

SVOBODA, J. Čas lovců: Aktualizované dějiny paleolitu. Brno: Akademické nakladatelství CERM, 2009. 298 s.

SVOBODA, J. Předkové. Evoluce člověka. Praha: Academia, 2014. 480 s.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kolébka lidstva (z anglického originálu Cradle of Humankind) je oblast významných paleoantropologických a archeologických lokalit v Jihoafrické republice. Leží zhruba 50 km severozápadně od Johannesburgu, v provinciích Severozápadní a Gauteng, na ploše asi 250 km². Od roku 1999 je součástí seznamu světového dědictví UNESCO, v roce 2005 byla ochrana rozšířena také na vzdálenější lokalitu Taung a údolí Makapan.

# data[].attributes.body
Z Afrických dějin
- Músa žena krále Kankana z Mali, která putovala pouští a chtěla se vykoupat, tak jí sluhové vykopali nádrž v písku

- Krutý Samora, který drtil ženské plody svých služek ve speciální nádobě

# data[].attributes.body
Žádné dějiny Afriky, podle učitelky "nejsou tak zajímavé"

# data[].attributes.body
Pamatuje si dějiny Říma
Galskou zemi se čtverem ročních období

# data[].attributes.body
Kolonista píše dějiny

# data[].attributes.body
Založení Francouzské unie v roce 1946 s sebou neslo asimilaci a přeměnu Afričanů ve Francouze

# data[].attributes.body
V Senegalu je černoch vzdělaný ve francouzštině Francouzem od hlavy k patě, s výjimkou barvy kůže

# data[].attributes.body
Kolonisté nechtěli vzdělání domorodců

# data[].attributes.body
Dějiny od krále Pharamonda až po svatého Ludvíka
Dějiny Řecka a Římu
Od roku 1898 vytýkáno, že se učí Francouzské dějiny

# data[].attributes.body
Saint Louis, Senegal
Ve školách v Senegalu k roku 1817 většinou evropské děti

# data[].attributes.body
My nepředkládáme dějiny Francie, ale francouzské mocnosti nahlížené z historického pohledu, abychom tím bojovali proti tendenčním a antifrancouzským dějinám všech těch marabutů, a především černošských kouzelníků. Ti totiž interpretují vítězství Francie jako chvilkové a jako výsledek pomíjivých příčin.

# data[].attributes.body
Agni se k tomuto původu nehlásí
3. safohène není čestná pozice
Narušení dynastické řady
Perrotová - místo 10 oficiálních králů 17

# data[].attributes.body
Území Indenié
3 náčelníci - safohène
- 2 praotcové z období exodu
- 1 zbohatl díky těžbě a obchodu s kamenem

# data[].attributes.body
předkoloniální období je dobou exodu

# data[].attributes.body
Mluví se pouze o kladných vlastnostech předků a jejich vyhraných válkách

# data[].attributes.body
Výklad dějin je spojený s obřady a předáváním politické moci
vyjmenovávání předků a jejich činů

# data[].attributes.body
https://en.wikipedia.org/wiki/Anyi_people

# data[].attributes.body
Šakova smrt otevírá dveře apokalypse - běloši mají volnou ruku

# data[].attributes.body
Sjednotitel zemí a předzvěst jednoty

# data[].attributes.body
Poražení Šaky je poražení zla

# data[].attributes.body
Šaka je legendou
Zabil leoparda, bojoval s čarodějnicemi a vybudoval obrovskou armádu, s kterou chtěl ovládnou svět

# data[].attributes.body
Zradil svého pána a získal moc
Modernizace boje
Muži zápasili mezi sebou, aby získali větší svaly
Tyranistický způsob vlády
Byl zabit

# data[].attributes.body
https://cs.wikipedia.org/wiki/%C5%A0aka

# data[].attributes.attachment_link.description
Šaka, potažmo Čaka,[1] v Evropě známý i jako generál Shaka nebo pod přezdívkou Černý Napoleon,[2] (asi 1787 – 22. září 1828) byl africký vojevůdce, náčelník a sjednotitel Zuluů. Svého postavení dosáhl díky rozsáhlým a účelným vojenským reformám a brutální výbojné politice. Šaka je dodnes pokládán za jednoho z největších a nejschopnějších vůdců v dějinách Afriky, kterému se díky zavedení reformy domorodého válečného umění podařilo vybudovat vojenský stát, jenž se prosadil jako obávaná regionální mocnost.[3]

# data[].attributes.attachment_link.description
Vše o filmu Ceddo (1977): Recenze, Hodnocení, Zajímavosti, Videa, Galerie, Data uvedení, Diskuze, Filmotéka a další...