# data[].attributes.body
Notikums: Liepājā dibināta cilvēktiesību aizstāvju grupa “Helsinki-86”.

"Helsinki-86" bija pirmā atklāti opozīcijā esošā cilvēktiesību organizācija Latvijā, kas izveidota padomju okupācijas laikā. Tās mērķis bija cīnīties par cilvēktiesību ievērošanu Latvijā, pamatojoties uz 1975. gada Helsinku Nobeiguma akta principiem.

Personas: Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks, Mārtiņš Bariss.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pirms 35 gadiem, 1986. gada 10. jūlijā Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss Liepājā nodibināja Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupu "Helsinki-86". Latvijas Okupācijas muzeja krājumā glabājas priekšmeti, kas saistīti ar grupas darbību.
Grupa "Helsinki-86″ bija pirmie, kas uzsāka cīņu par Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanu. 1987. gada 14. jūnijā grupa pirmo reizi organizēja publisku ziedu nolikšanu 1941. gada 14. jūnija deportācijas upuru piemiņai pie Brīvības pieminekļa Rīgā.

Latvijas Okupācijas muzeja krājumā glabājas unikāla fotogrāfija no šī notikuma. Attēlā redzams Rolands Silaraups un Eva Biteniece ceļā uz Brīvības pieminekli.

Otrs šī notikuma liecinieks ir lenta ar uzrakstu „Dievs, svētī Latviju. Tēvzemei un brīvībai". Lentu 1987. gada 14. jūnijā grupas "Helsinki-86" biedri kopā ar ziediem nolika pie Brīvības pieminekļa. Lentu izgatavojusi māksliniece Silvija Ludvika.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aprit 35 gadi kopš dibināta Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa "Helsinki-86"

# data[].attributes.attachment_link.description
Pirms 35 gadiem, 1986. gada 10. jūlijā Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks un Mārtiņš Bariss Liepājā nodibināja Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupu "Helsinki-86". Latvijas Okupācijas muzeja krājumā glabājas priekšmeti, kas saistīti ar grupas darbību. Grupa "Helsinki-86″ bija pirmie, kas uzsāka cīņu par Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanu. 1987. gada 14.

# data[].attributes.headline
1987. gada 14. jūnijs – pirmai atklātais saiets pie Brīvības pieminekļa

# data[].attributes.subject
1987. gada 14. jūnijs – pirmai atklātais saiets pie Brīvības pieminekļa

# data[].attributes.body
1987. gada 14. jūnijā, pieminot 1941. gada 14. jūnija masveida deportācijas, organizācija "Helsinki-86" rīkoja pirmo publisko saietu pie Brīvības pieminekļa Rīgā. Šī bija pirmā atklātā pretošanās padomju režīmam, ko īstenoja organizācija Latvijas teritorijā.

Personas: Linards Grantiņš, citi "Helsinki-86" biedri.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Šajā lapā ir apkopoti 1987. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR.

Latvijas PSR Ministru Padome atļāva privāto uzņēmējdarbību.

Pēc arhitektes M. E. Meņģeles projekta tika rekonstruēta Sv. Pētera un Pāvila baznīca Citadelē, to pārveidojot par koncertzāli.

23. augusts - Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa Helsinki-86 organizēja manifestāciju un ziedu nolikšanu pie Brīvības pieminekļa pieminot 1939. gadā noslēgtā Molotova-Ribentropa pakta upurus - Vācijas un PSRS karā bojāgājušos karavīrus un civiliedzīvotājus. Pirms gaidāmās manifestācijas padomju varasiestādes izolēja "Helsinki-86" biedrus, bet milicijas kordons kavē cilvēku piekļūšanu Brīvības piemineklim. Tomēr akcija izdodas, akcijas rīkotāji pie Brīvības pieminekļa nolika ziedus, kā dēļ vairāki cilvēki tika arestēti un sapulcējušies iedzīvotāji izklīdināti. Atsevišķus cilvēkus milicija piekāva un daļu arestēja. Neskatoties uz to, pēc aculiecinieku ziņām, demonstrācijā piedalījās 5000 līdz 10 000 cilvēku. Virknei protestu organizētāju tika atņemta PSRS pilsonība un viņi tika izraidīti no valsts. Līdzīga akcija notika arī 18. novembrī.

17. oktobris - tika sagatavots neatkarīgā žurnāla "Auseklis" pirmais numurs. Izdevēji lūdza LPSR Ministru Padomei atļauju oficiāli izplatīt žurnālu, bet tāda tiek liegta.

13. novembris - LPSR Augstākā padome pieņēma paziņojumu "par melīgajiem izdomājumiem par Padomju Latviju un ASV Kongresa locekļu rupjo provokatorisko iejaukšanos mūsu republikas lietās" saistībā ar ASV kongresa rezolūciju, kurā bija norādīts, ka ASV valdība tradicionāli atzīmē Latvijas neatkarības dienu 18. novembrī.

18. novembris - Brīvības pieminekli aplenca milicija, bet Strēlnieku laukumā tika noorganizēts "darbaļaužu mītiņš" Latvijas PSR atbalstam.

LPSR Valsts gazifikācijas komiteja reorganizēta par ražošanas apvienību Latvijas Gāze.

21. janvāris - Oskars Bārtulis, hokejists

29. janvāris - Kristaps Sotnieks, hokejists

9. februāris - Tomass Jevdokimovs, futbolists

15. februāris:

10. marts - Māris Štrombergs, BMX riteņbraucējs

29. marts - Maksims Tarasovs, futbolists

15. aprīlis - Gatis Smukulis, šosejas riteņbraucējs

3. maijs - Artūrs Silagailis, futbolists

29. maijs - Roberts Rode, slēpotājs

18. jūnijs - Madara Palameika, vieglatlēte, šķēpmetēja

26. jūnijs - Igors Kozlovs, futbolists

6. jūlijs - Laima Jansone, koklētāja

21. augusts - Dmitrijs Mihailovs, futbolists

11. novembris - Sandija Santa, dramaturģe un režisore

5. februāris - Klāvs Elsbergs, dzejnieks (dzimis 1959. gadā)

25. aprīlis - Pēteris Dambergs, lībiešu valodnieks, dzejnieks un skolotājs (dzimis 1909. gadā)

29. jūnijs - Ēriks Pētersons, futbolists un hokejists (dzimis 1909. gadā)

1. augusts - Žanis Lipke, ebreju glābējs Otrā pasaules kara laikā Latvijā (dzimis 1900. gadā)

15. augusts - Kārlis Ozoliņš, padomju politiķis (dzimis 1905. gadā)

12. oktobris - Helēna Romanova, aktrise (dzimusi 1928. gadā)

30. novembris - Alberts Zvejnieks, cīkstonis un treneris (dzimis 1902. gadā)

8. decembris - Pēteris Valeskalns, padomju sabiedriskais darbinieks (dzimis 1899. gadā)

nezināms datums - Eižens Āriņš, matemātiķis un datorzinātnieks (dzimis 1911. gadā)

# data[].attributes.attachment_link.description
Šajā lapā ir apkopoti 1987. gada notikumi Latvijas teritorijā. Tā atradās PSRS sastāvā kā Latvijas PSR. Latvijas PSR Ministru Padome atļāva privāto uzņēmējdarbību. Pēc arhitektes M. E. Meņģeles projekta tika rekonstruēta Sv. Pētera un Pāvila baznīca Citadelē, to pārveidojot par koncertzāli. 23.

# data[].attributes.headline
1988. gads - Latvijas Tautas frontes dibināšana

# data[].attributes.subject
1988. gads - Latvijas Tautas frontes dibināšana

# data[].attributes.body
1988. gada 9. oktobrī oficiāli nodibināta Latvijas Tautas fronte (LTF).

LTF kļuva par centrālo organizāciju, kas apvienoja cilvēkus neatkarības kustībai.

Personas: Dainis Īvāns, Romualds Ražuks, Ģirts Valdis Kristovskis.

# data[].attributes.body
Baltijas valstu vienotības simbols – cilvēku ķēde 600 km garumā, kas savienoja Tallinu, Rīgu un Viļņu, atzīmējot Molotova-Ribentropa pakta noslēgšanu un prasot tā seku atzīšanu.

Šis pasākums pievērsa starptautisku uzmanību Baltijas tautu cīņai par neatkarību un demonstrēja vienotību.

Personas: Latvijas Tautas fronte un organizatori no Lietuvas un Igaunijas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Baltijas tautu kustību (Latvijas Tautas frontes, LTF, Igaunijas Tautas Frontes un Lietuvas Tautas kustības "Sajūdis") 23.08.1989. kopīgi organizēta un īstenota akcija, kas starptautiski nodemonstrēja Baltijas tautu vienotību un apņēmību cīņai par Baltijas valstu valstiskās neatkarības atjaunošanu

# data[].attributes.headline
1989. gada 28. jūlijs – Latvijas PSR suverenitātes deklarācija

# data[].attributes.subject
1989. gada 28. jūlijs – Latvijas PSR suverenitātes deklarācija

# data[].attributes.body
Latvijas PSR Augstākā Padome pieņēma deklarāciju par Latvijas PSR suverenitāti, kas noteica Latvijas likumu prioritāti pār PSRS likumiem.

Šis bija juridisks pamats ceļā uz neatkarību, kas deva Latvijai lielāku rīcības brīvību.

Personas: Augstākās Padomes deputāti, piemēram, Anatolijs Gorbunovs.

# data[].attributes.headline
1990. gada 4. maijs – Neatkarības deklarācijas pieņemšana

# data[].attributes.subject
1990. gada 4. maijs – Neatkarības deklarācijas pieņemšana

# data[].attributes.body
Latvijas PSR Augstākā Padome pieņēma deklarāciju “Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu”, kas uzsāka pārejas periodu uz pilnīgu neatkarību.

Šis bija izšķirošs solis neatkarības atgūšanā, kas oficiāli atzina Latvijas neatkarību.

Personas: Augstākās Padomes deputāti, Ivars Godmanis, Dainis Īvāns.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Deklarācijas mērķis

Dokuments radīts ar nolūku tiesiski noformēt 18.11.1918. dibinātās Latvijas Republikas (LR) neatkarības atjaunošanu, sniedzot juridisku vērtējumu Latvijas vēstures faktiem un pamatojot, ka LR joprojām pastāv un arī tās 15.02.1922. pieņemtā Satversme joprojām ir spēkā. Vienlaikus deklarācijas mērķis bija izskaidrot motivāciju valstiskās neatkarības atjaunošanai, pamatot, ka LR iekļaušana Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) sastāvā nav spēkā, regulēt Latvijas tiesisko statusu starptautisko tiesību izpratnē un valststiesiskus pamatjautājumus.

Vēsturiskais konteksts

Visā gandrīz 50 gadu ilgajā Latvijas okupācijas laikā konsekventu nostāju par nepieciešamību atjaunot valstisko neatkarību uzturēja ārzemēs esošais Latvijas diplomātiskais dienests.

20. gs. 80. gadu beigās, okupācijas varai pieļaujot viedokļu dažādību, Latvijas sabiedrībā aizsākās pārmaiņas, sākotnēji publiski izskanot prasībām par lielāku demokrātiju, plašākām cilvēktiesībām, savienoto republiku reālāku suverenitāti PSRS sastāvā. Neilgi pēc tam publiski izskanēja arī prasības par pilnīgu Latvijas neatkarību. Pirmās organizācijas, kas šo prasību izvirzīja, bija Latvijas cilvēktiesību aizstāvības grupa "Helsinki-86", Vides aizsardzības klubs un Latvijas Nacionālās neatkarības kustība (LNNK).

10.07.1988. Rīgā tika izveidota LNNK, kas pieņēma LNNK padomes paziņojumu par organizācijas mērķiem, kurā cita starpā tika aicināts iekļauties kustībā, lai atjaunotu Latviju kā suverēnu republiku. LNNK pirmajā kongresā 18. un 19.02.1989. Ogrē izvirzīja mērķi atjaunot neatkarīgu un demokrātisku Latvijas valsti uz 1922. gadā pieņemtās LR Satversmes pamatiem.

Arī 08.10.1988. dibinātā Latvijas Tautas fronte (LTF) izteica nostāju par Latvijas neatkarību.

Latvijas Tautas frontes dibināšanas kongress. Kongresu nams, Rīga, 08.10.1988.

Sākotnēji LTF domes valde 31.05.1989. pieņēma aicinājumu, ar kuru izvirzīja apspriešanai visās LTF grupās un nodaļās jautājumu "par Latvijas Tautas frontes iestāšanos cīņā par Latvijas pilnīgu politisko un ekonomisko neatkarību". Pēc tam 2. kongresā 07.-08.10.1989. LTF atklāti paziņoja, ka tās galvenais politiskais mērķis ir Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošana, un 10.12.1989. Latvijas PSR teritorijā notikušajās pašvaldību vēlēšanās LTF guva uzvaru.

Latvijas PSR AP vēlēšanās 1990. gadā pirmo reizi visā padomju okupācijas periodā tika pieļauta vairāku politisko kustību pārstāvju kandidēšana. Lai sasniegtu izvirzīto mērķi, LTF piedalījās šajās vēlēšanās nolūkā iegūt konstitucionālo divu trešdaļu balsu vairākumu un izmantot Latvijas PSR Konstitūcijā paredzēto AP kā institūciju, kas pieņemtu lēmumu par Latvijas neatkarības atjaunošanu. Šī iecere sabiedrībā tika dēvēta par parlamentāro LR neatkarības atgūšanas ceļu. Pasludinot neatkarības atjaunošanu, AP nevarēja īstenot visu kompetenci, jo bija vēlēta okupācijas apstākļos, tomēr tā bija tiesīga veikt pasākumus, lai Satversmei atbilstošās vēlēšanās tiktu ievēlēta Saeima.

18.03.1990. Latvijas PSR AP vēlēšanās LTF ieguva 131 no 201 vietas, un, gatavojot atbalstu deklarācijas pieņemšanai, LTF 21.04. Daugavas stadionā sasauca vairāk nekā 8000 visu līmeņu toreizējo padomju deputātu uz sapulci, kas pieņēma aicinājumu, kurā jaunievēlētajai AP pauda savu un savu vēlētāju nelokāmo gribu demokrātiskām, nevardarbīgām metodēm darīt visu, lai atgūtu Latvijas valstisko neatkarību.

Līdzīgi procesi nedaudz agrāk notika Lietuvā un Igaunijā. Lietuvas Republikas Augstākā padome Lietuvas Republikas valstisko neatkarību atjaunoja ar 11.03.1990. aktu "Par neatkarīgas Lietuvas valsts atjaunošanu", kurā tā pasludināja, ka tiek atjaunota Lietuvas valsts suverēno tiesību īstenošana. Savukārt Igaunijas Republikas Augstākā padome 30.03.1990. pieņēma lēmumu "Par Igaunijas valstisko statusu", kurā tika konstatēta Igaunijas tautas griba atjaunot neatkarību un konstatēts, ka Igaunijas Republikas pastāvēšanu de j ure nekad nav pārtraukusi Igaunijas Republikas okupācija.

Organizācijas, svarīgākās personas

1990. gada 4. maija deklarācijas dokumenta pamatprincipus 22.03.1990. sanāksmē apsprieda 18.03.1990. vēlēšanās ievēlētie deputāti Rolands Rikards, Valdis Birkavs, Vilnis Eglājs un Romāns Apsītis, kā arī no Vācijas uz Latviju atbraukušais Egils Levits, kas nākamajā dienā (23.03.) sagatavoja arī dokumenta sākotnējo variantu.

Dokumenta tālāko izstrādi veica LTF valdes 28.03.1990. izveidota darba grupa valstisko jautājumu risināšanai; darba grupas sastāvā bija R. Apsītis (vadītājs), Aivars Endziņš, Tālavs Jundzis, Ilmārs Bišers, R. Rikards, V. Eglājs un Andrejs Krastiņš, kā arī 12 konsultanti: E. Levits, Edgars Meļķisis, Andris Plotnieks, Valdis Cielava, Ints Upmacis, Egils Radziņš, Aivars Fogels, Gunārs Kusiņš, Vija Jēkabsone, Aleksandrs Kiršteins, Jānis Dinevičs un Andris Līgotnis.

Dokumenta projekts vairākkārt apspriests LTF frakcijā (28.03., 04.04., 12.04., 18.04., 27.04., 02.05. un 03.05.). Latvijas PSR AP deklarāciju pieņēma ar 138 balsīm par un vienam atturoties (Aleksejs Zotovs). Deklarāciju neatbalstošie 59 deputāti balsošanās zāli pameta un balsojumā nepiedalījās. Deklarācija stājās spēkā kopš tās pieņemšanas brīža, un 4. maija vakarā Daugavas krastmalā notika plaša tautas manifestācija. Deklarācijas tekstu 05.05.1990. publicēja laikraksts "Padomju Jaunatne" un vēlāk arī vairāki citi laikraksti.

Augstākā padome balso par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. Rīga, 04.05.1990.

Ietekme uz sava laikmeta sabiedrību

Deklarācijas galvenā funkcija bija Latvijas valsts nepārtrauktības doktrīnas nostiprināšana. No šīs doktrīnas izrietošās konsekvences aizsāka principiāli atšķirīgu posmu Latvijas vēsturē, kas iezīmēja politiskās un tiesiskās sistēmas transformāciju no padomju okupācijas tiesību sistēmas uz Rietumu tiesību lokam un kontinentālās Eiropas tiesību saimei piederīgu tiesisko sistēmu.

Ar deklarāciju netika dibināta jauna valsts, bet tika atjaunota de j ure pastāvošā 1918. gadā dibinātā republika, pārņemot kontrolē visas valsts institūcijas. Atjaunojot Satversmes 1., 2., 3. un daļēji 6. panta darbību, Satversme tika atjaunoja tādā apjomā, kas aptvēra 1922. gada tekstā esošo Latvijas valsts konstitucionālo identitāti - Latvijas valsts valststiesisko identitāti un valsts iekārtas identitāti. Faktiskās neatkarības atgūšanai bija nepieciešams laiks, un deklarācijas 5. punktā bija ietverts t. s. pārejas periods Latvijas valsts varas de facto atjaunošanai, kas beidzās tikai 21.08.1991., taču sabiedrības apziņā tieši 04.05.1990. asociējas ar neatkarības atgūšanu.

Ar šo deklarāciju tika atjaunots agrākais Latvijas valsts nosaukums - Latvijas Republika, un Latvijas PSR Augstākā padome sevi pārdēvēja par Latvijas Republikas Augstāko padomi, kas faktiski kļuva par pārejas laika parlamentu, kura galvenais uzdevums bija nodrošināt atjaunotās valsts likumdevējvaras funkciju izpildi līdz pirmās pēckara Saeimas ievēlēšanai.

AP deputāti, kas balsoja par deklarāciju, 11.08.1998. apvienojās biedrībā "4. maija deputātu klubs".

Ietekme uz vēlākajiem likumdošanas un politiskajiem procesiem

Deklarācija bija konstitucionāls akts, kura juridiskais spēks ir līdzīgs Satversmes normu juridiskajam spēkam, tādējādi arī valsts nepārtrauktība tika nostiprināta atbilstoši konstitucionāla ranga normām un radīja Latvijas valsts institūcijām pienākumu ievērot nepārtrauktības doktrīnu un neatkāpties no tās.

Neatkarības atjaunošana izvirzīja pienākumu apzināt esošo Latvijas pilsoņu kopumu, balstoties uz 1919. gada Pavalstniecības likumu, radīt priekšnoteikumus 06.1993. sarīkot 5. Saeimas vēlēšanas, kurās varēja piedalīties tikai Latvijas pilsoņi.

Neatkarības atjaunošana izvirzīja arī pienākumu atjaunot Latviju tajā valsts teritorijā, kas ar starptautiskajiem līgumiem bija noteikta pirms Latvijas okupācijas, izveidot demokrātiskai tiesiskai valstij atbilstošu tiesu varas sistēmu, veikt īpašumu denacionalizāciju.

Deklarācijas pamatnostādne par Latvijas neatkarības atjaunošanu uz nepārtrauktības doktrīnas pamata kopš 19.06.2014. ietverta Satversmes ievadā.

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas (Latvijas PSR) Augstākās padomes (AP) 04.05.1990. pieņemts konstitucionāla ranga akts, kas nosaka Latvijas neatkarības atjaunošanu uz valsts nepārtrauktības pamata; deklarācija līdzās Satversmei ir joprojām spēkā esošs akts, kas ir piemērojams un regulē atsevišķus konstitucionālo tiesību jautājumus

# data[].attributes.body
Lai aizsargātu stratēģiskas ēkas (TV torni, Ministru padomi, Augstāko Padomi) no PSRS spēkiem, tauta uzcēla barikādes un dežūrēja. Daudzi dalībnieki gāja bojā OMON uzbrukumu laikā.

Barikādes simbolizēja tautas apņēmību aizsargāt neatkarību pat par augstu cenu.

Personas: Brīvprātīgie, barikāžu organizētāji, Latvijas Tautas fronte.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Latvijas Republikas (LR) varas iestāžu un Latvijas Tautas frontes (LTF) organizēta nevardarbīgās pretošanās forma, pretojoties Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) varas iestāžu centieniem pārņemt kontroli pār politiski nozīmīgiem objektiem ar ilgstošu un masveidīgu barikāžu aizstāvju pulcēšanos un fizisku aizžogojumu izveidi, bloķējot pieejas valsts pārvaldes iestādēm un stratēģiskiem objektiem Latvijā no 1991. gada 13. līdz 26. janvārim. Atsevišķās vietās fiziski dzelzsbetona bloku norobežojumi saglabājās arī pēc 26. janvāra. Īpašās kārtības sargu vienības turpināja Latvijas Valsts radio un televīzijas centra apsardzību Zaķusalā līdz pat 18. augustam.

Paredzot PSRS lojālistu centienus pārņemt plašsaziņas līdzekļus un valsts augstākās varas iestādes, kā arī iespējamo valsts varas gāšanas mēģinājumu Latvijā pēc Padomju armijas vardarbīgā uzbrukuma Viļņas televīzijas torņa aizstāvjiem, Rīgā, Liepājā, Kuldīgā un Ulbrokā pie stratēģiski svarīgiem objektiem tika izvietoti fiziski aizžogojumi, kurus dežūru režīmā apsargāja no visas Latvijas sabraukuši demokrātijas un neatkarības atbalstītāji. LTF dome 1991. gada 12. janvāra sēdē pieņēma lēmumu par cilvēku aicināšanu 13. janvārī uz tautas manifestāciju un palikt aizsargāt stratēģiski svarīgus objektus. Pirmie neatkarības aizstāvji ieradās Rīgā jau pirms manifestācijas.Barikāžu veidošana Vecrīgā sākās jau 13. janvāra rītā pirms tautas manifestācijas Daugavmalā. Par Barikāžu laika kulmināciju kļuva Iekšlietu pārvaldes speciālo uzdevumu milicijas vienības ( krievu Отряд Милиции Особого Назначения, OMOН; OMON) uzbrukums Iekšlietu ministrijai 20. janvārī, kura laikā gāja bojā pieci cilvēki un 13 cilvēki tika ievainoti. Pēc Iekšlietu ministrijas ieņemšanas OMON atkāpās, bet turpmākā Latvijas un PSRS varas iestāžu konfrontācija līdz Augusta pučam pārgāja politiskā līmenī. 26. janvārī lielākā daļa barikāžu bija nojauktas un barikāžu aizstāvji atgriezušies mājās. 1991. gada barikāžu aizstāvju atceres diena tiek atzīmēta 20. janvārī.

Notikumu konteksts, iemesli un cēloņi

1991. gada barikādes ir daļa no Latvijas neatkarības atjaunošanas. 1991. gada barikāžu cēloņi ir divi - Latvijas tautas vēlme pēc neatkarīgas un demokrātiskas valsts un PSRS augstākās vadības vēlme saglabāt autoritāru varu pār Otrā pasaules kara laikā okupētajām teritorijām. Iemesli barikāžu izveides sākšanai tieši 1991. gada 13. janvārī bija 1990. gada nogalē pieaugušais saspīlējums starp demokrātiski noskaņoto tautu, LR varas struktūrām un PSRS kontrolētajām iestādēm, OMON un armijas vienībām, kā arī Padomju armijas asiņainais uzbrukums civiliedzīvotājiem pie Viļņas televīzijas torņa naktī uz 13. janvāri, kas parādīja, ka tautas manifestācija bez fiziskiem šķēršļiem bruņutehnikai var tikt samērā ātri brutāli izklīdināta.

Iesaistītās puses, to spēki.

Precīzs barikāžu dalībnieku skaits netika fiksēts, tomēr pēc 1991. gada barikāžu muzeja aplēsēm, barikāžu sargāšanā piedalījušies 45 000-50 000 cilvēku. Precīzi apzināti un identificēti ir 35 210, no kuriem 31 119 saņēmuši 1991. gada barikāžu dalībnieka Piemiņas zīmi, bet 4091 - Pateicības rakstu par piedalīšanos barikādēs. Vēstures literatūrā tiek minētas dažādas barikāžu dalībnieku skaita aplēses - līdz pat 80 000 cilvēku.

Rīgas OMON 1991. gada barikāžu laikā bija aptuveni 130-200 cilvēku liela militarizēta vienība PSRS Iekšlietu ministrijas iekšējā karaspēka 42. divīzijas sastāvā. Tās bruņojumā ietilpa divi bruņutransportieri, un, papildu milicijas tipa ieročiem, kaujinieki bija bruņoti ar armijas tipa automātiskajiem strēlnieku ieročiem, ieskaitot ložmetējus un kaujas granātas. Papildu OMON darbībām, apdraudējumu neatkarībai radīja Latvijā un tās tuvumā dislocētās Padomju armijas vienības. Latvijā 1990.-1991. gadā atradās PSRS bruņoto spēku, jūras kara flotes un PSRS robežapsardzības karaspēka vienības, kuru personālsastāvā bija ap 60 000 cilvēku.

Liecībās par uzbrukumu Iekšlietu ministrijai parādās daudzas norādes uz līdz šim neidentificētu nelielu bruņotu vienību, "trešo spēku", kas izraisīja apšaudi ar OMON pie Iekšlietu ministrijas. Historiogrāfijā ir izplatīts pieņēmums par šīs vienības sasaisti ar Padomju armiju un PSRS Valsts drošības komiteju (VDK; Комитет государственной безопасности СССР, КГБ СССР).

Vēsturisks pārskats: galvenie posmi. Galvenās darbojošās personas

Barikāžu laiku var iedalīt trīs posmos pēc saspīlējuma saasināšanās starp LR un PSRS varas struktūrām, kas noveda pie barikāžu izveides: 13. janvāra notikumi un barikāžu veidošana; barikāžu sargāšana un 20. janvāra uzbrukums Iekšlietu ministrijai; barikāžu nojaukšana un valsts aizsardzības struktūru izveide.

Saspīlējums starp neatkarības aizstāvjiem un PSRS varas saglabāšanas atbalstītājiem fiziskā vardarbībā pārauga uzreiz pēc PSRS prezidenta Mihaila Gorbačova ( Михаил Сергеевич Горбачёв) dekrēta par Baltijas valstu neatkarības atjaunošanas deklarāciju nelikumību izsludināšanas. 1990. gada 15. maijā notika Interfrontes atbalstītāju, tostarp civilā tērptu Padomju armijas karavīru, mēģinājums iebrukt LR Augstākajā padomē (AP). Jau tad LTF valde pauda gatavību iesaistīt visus tās atbalstītājus valstiskās neatkarības aizstāvēšanā. PSRS vadības plāns par jauna savienības līguma parakstīšanu noveda pie krasākas konfrontācijas. No 1990. gada septembra līdz 1991. gada martam Latvijā notika 26 sprādzieni, no kuriem tikai pieci bija saistīti ar kriminālām aprindām, bet pārējie - ar latviešu leģionāru pieminekļu un politiski nozīmīgu objektu Rīgā spridzināšanu situācijas destabilizācijai. PSRS varas iestādēm padotais Rīgas OMON sarīkoja virkni fizisku uzbrukumu neatkarības aizstāvjiem. Saasinoties konfrontācijai ar PSRS centrālo varu un palielinoties draudiem par tiešas PSRS prezidenta pārvaldes ieviešanu Baltijas valstīs, LTF 11. decembrī pieņēma aicinājumu "X stundai". LTF sāka gatavot grupas un transportu, lai nepieciešamības gadījumā nogādātu cilvēkus uz manifestāciju Rīgā. Pastiprināti tika gatavotas kārtības uzturēšanas grupas. 20. decembrī, lai aktivizētu sabiedriskās kārtības nodrošināšanai radītās struktūras darbu, tika reorganizētas Īpašo tautas brīvprātīgo kārtības sargu vienības.

1991. gada 2. janvārī OMON kaujinieki pilnībā ieņēma Preses namu, cenšoties pārņemt kontroli pār neatkarību atbalstošajiem masu medijiem. 7. janvārī PSRS aizsardzības ministrs izdeva pavēli par desanta karaspēka vienības nosūtīšanu uz Baltiju, Gruziju, Armēniju, Moldovu un Ukrainu, lai nodrošinātu iesaukumu Padomju armijā. 10. janvārī M. Gorbačovs ultimatīvi pieprasīja Lietuvai atcelt tās AP pieņemtos likumdošanas aktus. Rīgā Interfrontes mītiņā tika prasīta Latvijas valdības atkāpšanās. Mēģinājumu ielauzties valdības ēkā apturēja milicija. 11. janvārī Lietuvā notika virkne uzbrukumu ar šaujamieroču un asaru gāzes lietošanu, bija ievainotie. 12. janvārī LTF izsludināja Vislatvijas manifestāciju valdības atbalstam 13. janvārī, kā arī pieņēma lēmumu apsargāt stratēģiski svarīgos objektus, izstrādājot teritoriālu plānu LTF nodaļu iesaistei stratēģiski svarīgo objektu apsardzei.

Doma laukums Barikāžu laikā. 01.1991.

Hronoloģija

Naktī uz 13. janvāri, pēc vairāku militāru un civilu objektu bruņotas ieņemšanas Lietuvā, Padomju armija ar smagās militārās tehnikas iesaisti uzbruka civiliedzīvotājiem, kas bija sapulcējušies Viļņas televīzijas torņa aizstāvībai. Uzbrukumā Viļņas televīzijas tornim gāja bojā (nošauti un tanku sabraukti) 14 tā aizstāvji, vairāk nekā 100 tika ievainoti. Plkst. 4.45 no rīta LTF priekšsēdētājs un LR AP priekšsēdētāja vietnieks Dainis Īvāns uzrunāja tautu Latvijas Radio, informējot par notikušo Viļņā un aicinot pulcēties Doma laukumā AP aizstāvībai. No rīta Latvijas Radio atkārtoja LTF paziņojumu, kas nosacīja, pie kuriem objektiem kura novada ļaudīm jāpaliek pēc manifestācijas. Plkst. 6.00 Doma laukumā sāka ierasties cilvēki. Plkst. 14.00 11. novembra krastmalā notika iepriekš LTF izziņotā manifestācija, kurā piedalījās ap 500 000 cilvēku. Jau no rīta Rīgā sāka ierasties smagā lauksaimniecības tehnika un sāka celt barikādes. Nav identificējams konkrēts barikāžu celšanas idejas autors - dažādos formātos un sastāvos par Vecrīgas bloķēšanu, izmantojot kā demonstrācijas, tā arī fiziskus šķēršļus, tika runāts jau, gatavojot reakcijas plānus, vismaz kopš 1990. gada novembra. Barikāžu veidošanu vadīja LTF, tomēr to organizēšanā aktīvi līdzdarbojās arī AP Aizsardzības un iekšlietu komisija un Ministru padome. AP priekšsēdētāja vietnieks Dainis Īvāns un LTF priekšsēdētājs Romualds Ražuks aicināja sargāt stratēģiski svarīgos objektus, AP aizsardzības štābu vadīja Andrejs Krastiņš un viņa vietnieki Odisejs Kostanda un Tālavs Jundzis. LR lauksaimniecības ministrs Dainis Ģēģeris kopā ar autotransporta un šoseju ministru Jāni Janovski un arhitektūras un celtniecības ministru Aivaru Prūsi deva rīkojumus organizēt smago lauksaimniecības un celtniecības tehniku un kravas automašīnas barikāžu veidošanai. Nozīmīgu lomu barikāžu veidošanā ieņēma arī īpašo brīvprātīgo vienību sargi un Latviešu strēlnieku savienības biedri (atvaļinātie karavīri) un pieredzējušie virsnieki: Voldemārs Jaronis, Auseklis Pļaviņš, Andris Bunka, Jānis Baškers, Latvijas Nacionālās neatkarības kustības (LNNK) pārstāvji Mirdza Vītola un Voldemārs Markuss, LTF reģionālie koordinatori Ilze Cīrule, Roberts Milergs, Juris Strīpnieks un daudzi citi.

Smagā lauksaimniecības tehnika uz Vanšu tilta. Rīga, 14.01.1991.

No 13. līdz 27. janvārim Latvijas iedzīvotāji apsargāja AP un Ministru padomes ēkas, Latvijas Radio namu Vecrīgā, Latvijas Valsts radio un televīzijas centru Zaķusalā, Rīgas telefona un telegrāfa centrāles ēkas Rīgā, Rīgas tiltus, kā arī pastu un raidstaciju Kuldīgā, Ulbrokas radiotorni un vairākus objektus Liepājā - pilsētas domi, pastu, televīzijas torni un LTF mītni.

14. janvārī M. Gorbačovs paziņoja, ka, viņaprāt, PSRS armija Viļņā rīkojusies pareizi. OMON uzbruka Vecmīlgrāvja tilta (Vecmīlgrāvī atradās OMON bāze) sargiem, atklāja uguni pa barikāžu aizstāvju automašīnām un piekāva cilvēkus. Pie Brasas tilta OMON apmētāja automašīnas ar degmaisījuma pudelēm, vakarā notika vēl viens OMON uzbrukums Vecmīlgrāvī. Dienas laikā tika nodedzinātas 17 automašīnas.

Naktī uz 15. janvārī notika OMON uzbrukums Minskas Augstākās milicijas skolas Rīgas filiālei Zeļļu ielā, tika piekauti kursanti un nolaupīti ieroči. Rīgā Armijas sporta kluba (ASK) stadionā pulcējās Interfrontes veidotā Vislatvijas glābšanas komiteja, kas pasludināja varas pārņemšanu.

16. janvārī Vecmīlgrāvī pie tilta OMON uzbrukumā tika nošauts Satiksmes ministrijas šoferis Roberts Mūrnieks, divi cilvēki ievainoti (Andrejs Dreimanis, Andris Podnieks). Viens ievainotais bija OMON uzbrukumā pie Brasas tilta (Jānis Gudrais).

17. janvārī Rīgā ieradās PSRS AP deputātu delegācija Anatolija Deņisova ( Анатолий Алексеевич Денисов) vadībā, kas, atgriežoties Maskavā, paziņoja, ka Latvija atbalstot tiešas PSRS prezidenta pārvaldes ieviešanu.

18. janvārī LR AP izveidoja vienotu Valsts pašaizsardzības komisiju.

19. janvāra naktī OMON aizturēja un piekāva piecus īpašo kārtības sargu vienības dalībniekus.

20. janvārī Maskavā notika 100 000 cilvēku liela manifestācija Baltijas aizstāvībai.

20. janvārī plkst. 21.07 notika OMON un neidentificētas kaujinieku grupas (historiogrāfijā pazīstama kā "trešais spēks") uzbrukums Iekšlietu ministrijai, ko aizstāvēja astoņi milicijas Bauskas rajona milicijas pārvaldes darbiniekiem. Apšaudē gāja bojā Rīgas Kirova (tagad Centra) rajona iecirkņa inspektors leitnants Sergejs Konoņenko un Valdības apsardzes dienesta vada komandieris vecākais milicijas leitnants Vladimirs Gomanovičs, kā arī kinooperators Andris Slapiņš un skolnieks Edijs Riekstiņš, nāvīgi ievainots kinooperators Gvido Zvaigzne. Bija vairāki, tostarp smagi, ievainotie gan Iekšlietu ministriju sargājošo Bauskas rajona milicijas darbinieku (Jānis Jasevičs, Valerijs Markuns, Aļģis Simanavičus, Renārs Zaļais), gan Vecrīgas barikāžu aizstāvju rindās (Boriss Dmitrenko, Jānis Zelčs, Andrejs Senčenko, Aivis Petrovskis, Juris Mezaks, Dagnis Ozols); tika ievainoti arī ārzemju žurnālisti (Jānošs Todors, János Tódor; Hannu Veisenens, Hannu Väisänen; Vladimirs Brežņevs, Владимир Владимирович Брежнев). Vismaz viens kritušais bija arī uzbrucēju rindās.

22. janvārī pie AP ēkas barikādēs negadījumā gāja bojā Ilgvars Grieziņš.

24. janvārī tika izveidots Sabiedrības drošības departaments Jāņa Baškera vadībā, lai pārņemtu barikāžu aizstāvību.

25. janvārī Ministru padomes priekšsēdētājs Ivars Godmanis pieņēma lēmumu izbeigt cilvēku un tehnikas sūtīšanu stratēģisko objektu sargāšanai. 27. janvārī barikāžu apsardzība tika izbeigta. Īpašās kārtības sargu vienības turpināja Latvijas Valsts radio un televīzijas centra apsardzību Zaķusalā līdz pat 18. augustam. Dzelzsbetona barikādes pie AP ēkas demontēja tikai 1992. gada vasarā. Arī saspīlējums ar vardarbības uzliesmojumiem no PSRS varas struktūru puses nebeidzās līdz pat Augusta puča apspiešanai, tostarp arī vardarbīgi uzbrukumi LR muitas posteņiem un Iekšlietu ministrijas struktūrām. 19. augustā Rīgā Aspazijas un 13. janvāra ielu krustojumā pie Rīgas pilsētas Iekšlietu pārvaldes tika nošauts Jūrmalas Jaunrades nama mikroautobusa "Latvija" šoferis Raimonds Salmiņš. 19. augusta vakarā uz Salu tilta mikroautobuss "Latvija" ietriecās armijas bruņutransportierī, nākamajā dienā mikroautobusa šoferis apsardzes daļas vecākais leitnants Staņislavs Skroderis no gūtajām traumām mira. Izmeklējot PSRS varas iestāžu uzbrukumus 1991. gadā LR iestādēm un pilsoņiem, kopumā tika apzināti 318 cietušie, 9 cilvēki bija gājuši bojā.

Rezultāti

Barikāžu laikā Rīgā sapulcējušās tautas masas gatavība fiziski aizstāvēt demokrātiski ievēlēto valdību radīja pietiekamu pretsparu valsts varas apvērsuma plānotājiem, lai tas netiktu izdarīts ar viņiem pieejamajiem resursiem. Interfrontes pasludinātā valsts varas pārņemšana tā arī netika realizēta. Barikāžu izveide izslēdza ātru cilvēku izklīdināšanas iespējamību, bet to pašaizliedzīgā sargāšana, kurā bija iesaistīti visas Latvijas iedzīvotāji, piesaistīja nozīmīgu Rietumvalstu uzmanību un tādējādi radīja politisko spiedienu uz PSRS centrālo varu, lai tā atturētos no brutālas vardarbības pielietošanas Latvijā.

Ilgtermiņa sekas

Barikāžu laika notikumi ieguva plašu atspoguļojumu ārvalstu medijos, raisīja starptautisko spiedienu pret PSRS un pastiprināja Latvijas sabiedrības noskaņošanos skaidram demokrātijas atbalstam. 1991. gada 3. martā LTF vadītā Latvijas valdība rīkoja iedzīvotāju aptauju (referendumu), kurā piedalījās 87,56 % Latvijas balsstiesīgo iedzīvotāju, 73,68 % uz jautājumu "Vai jūs esat par demokrātisku un neatkarīgu Latviju?" atbildēja apstiprinoši. Plašā tautas iesaistīšanās demokrātijas atbalstam nepieļāva valsts apvērsuma īstenošanu Latvijā. 1991. gada barikādes kā būtisks neatkarības atjaunošanas procesa elements un nevardarbīgas pretošanās fāze plašākā kontekstā noveda pie skaidrākas politiskās situācijas apzināšanās un izšķiršanās par pilnīgu neatkarības atjaunošanu 1991. gada 20. augustā.

Atspoguļojums mākslā, literatūrā un piemiņas iemūžināšana

Barikāžu laikā uzplauka politiskās mākslas tapšana - dažādi plakāti, grafiti zīmējumi uz barikādēm, folklorizēti īsprozas darbi, kas iemūžināti dokumentālajos foto un kino kadros. Tāpat arī tā laika notikumu skaidrošana ir guvusi plašu atspoguļojumu presē un dokumentālos TV raidījumos, kā arī ir plaši pārstāvēti dažāda apjoma publicistikā un memuārliteratūrā. Barikāžu laika notikumi likuši pamatu 2022. gadā iznākušajai Viestura Kairiša spēlfilmai "Janvāris".

1991. gada barikādes ir pamatā 2012. gada Zigurda Vidiņa dokumentālajai filmai "Tēvu barikādes" un 2001. gada Raita Valtera un Antras Cilinskas dokumentālajai filmai "Mūsu barikāžu laiks", kā arī 1995. gada A. Cilinskas dokumentālajai filmai "Provokācijas anatomijai".

Barikādes ir radušas nozīmīgu vietu Rīgas ārtelpas monumentālajā tēlniecībā - Barikāžu laika upuru nāves vietās Rīgas kanālmalas apstādījumos ir izvietoti Arvīda Voitkāna veidoti piemiņas akmeņi, turpat atrodas arī viņa veidots piemiņas akmens R. Salmiņam, kurš tika nošauts Augusta puča laikā, Roberta Mūrnieka sašaušanas vietā pie Vecmīlgrāvja tilta atrodas dzelzsbetona "Auseklīša krusts" (1992). Barikāžu laika tematika parādās arī Ojāra Feldberga monumentālajos darbos "Pie ugunskura" (1991) Zaķusalā, kā arī darbā "Viļņošanās" (2005), kas atrodas tēlnieka veidotajā Pedvāles mākslas parkā; tas veidots no granīta blokiem, kas 1991. gada Barikāžu laikā no tēlnieka studijas bija pārvesti uz Vecrīgu, kur veidoja barikādes pie Saeimas nama. Zaķusalā atrodas arī Igora Dobičina veidotā barikāžu piemiņas zīme "Acis" (1991), Vecrīgā pie Saeimas nama - Sandro Čhaidzes, Oskara Rukļa un Eināra Kviļa veidotā piramidālās formas piemiņas zīme "Sapnis nomodā" (2007). Ulbrokā atrodas Ulda Sterģa veidotais piemineklis "Barikāde" (1991). 2002. gadā Jāņa Sprudzāna veidots piemiņas akmens barikāžu dalībniekiem uzstādīts Valmierā. 2008. gadā Rojā uzstādīts piemineklis Barikāžu laikā bojā gājušajam kinooperatoram Gvido Zvaigznem. 2020. gada nogalē Rinalda Slavika veidota piemiņas zīme "1991. gada barikāžu piemiņai" izvietota arī Viļānos.

2001. un 2016. gadā barikāžu piemiņai izdotas pastmarkas, savukārt 2006. gadā izdota 1 lata sudraba piemiņas monēta "Janvāris. 1991.".

Autora ieteiktie papildu resursi

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas Republikas (LR) varas iestāžu un Latvijas Tautas frontes (LTF) organizēta nevardarbīgās pretošanās forma, pretojoties Padomju Sociālistisko Republiku Savienības (PSRS) varas iestāžu centieniem pārņemt kontroli pār politiski nozīmīgiem objektiem ar ilgstošu un masveidīgu barikāžu aizstāvju pulcēšanos un fizisku aizžogojumu izveidi, bloķējot pieejas valsts pārvaldes iestādēm un stratēģiskiem objektiem Latvijā no 1991.

# data[].attributes.headline
1991. gada 21. augusts – Latvijas pilnīgas neatkarības atjaunošana

# data[].attributes.subject
1991. gada 21. augusts – Latvijas pilnīgas neatkarības atjaunošana

# data[].attributes.body
Pēc neveiksmīgā augusta puča Maskavā, Latvijas Republikas Augstākā Padome pasludināja pilnīgu neatkarības atjaunošanu.

Latvija kļuva par neatkarīgu valsti un drīz vien starptautiskā sabiedrība atzina tās neatkarību.

Personas: Augstākās Padomes deputāti un tautas pārstāvji, Anatolijs Gorbunovs.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Latvijas Augstākās Padomes deputāti, kuri balsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu un 10. Saeimas deputāti (2011. gada 4. maija foto).

Latvijas neatkarības atjaunošana bija vairāku politisku notikumu secība, kas sākās ar Atmodas laika sabiedrisko kustību dibināšanu un Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanu un beidzās ar neatkarības atjaunošanas starptautisku atzīšanu pēc Augusta puča sagrāves.

1989. gada 31. maijā Latvijas Tautas frontes valde aicināja sākt diskusiju par pilnīgu Latvijas valstisko neatkarību. 28. jūlijā Latvijas PSR Augstākā padome pieņēma " Deklarāciju par Latvijas PSR suverenitāti", kurā Latvijas PSR likumdošanu pasludināja par pārāku pār PSRS likumdošanu. 23. augustā notika tautas akcija Baltijas ceļš pret Ribentropa-Molotova paktu un tā sekām. 26. augustā PSKP CK politbirojs ar paziņojumu vērsās pret Baltijas republiku neatkarības centieniem. 7. - 8. oktobrī notika Latvijas Tautas frontes 2. kongress, kas deklarēja kursu uz Latvijas valsts neatkarības atjaunošanu. 18. martā notika Latvijas PSR Augstākās padomes vēlēšanas, kurās lielāko atbalstu guva Latvijas Tautas frontes izvirzītie kandidāti.

1990. gada 3. maijā Latvijas PSR Augstākā Padome sanāca uz pirmo sēdi. 4. maijā tā pieņēma deklarāciju "Par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu", ar kuru tika atjaunota Satversmes sapulces 1922. gada 15. februārī pieņemtā Latvijas Republikas Satversme. Šī deklarācija pasludināja 1940. gada 17. jūnija PSRS militāro agresiju kā starptautisku noziegumu un formāli atjaunoja Latvijas Republikas suverenitāti. PSRS vadība un PSRS prezidents Mihails Gorbačovs neatzina 1990. gada 4. maija Latvijas Neatkarības deklarācijas pieņemšanu un sāka Latvijas, tāpat kā pārējo Baltijas valstu, ekonomisko blokādi.

Sarunas ar Krievijas PFSR

Boriss Jeļcins (1993).

Lai atvieglotu valsts ekonomisko situāciju, Latvijas valdība meklēja kontaktus un mēģināja tuvināties Krievijas PFSR. Arī Krievijai atrašanās PSRS sastāvā arvien vairāk traucēja, jo, tāpat kā Latvijā un citās PSRS republikās, astoņdesmito gadu vidū visā Padomju Savienībā saasinājās ekonomiskā krīze, bet PSRS vadība nespēja to atrisināt.

Krievijas vadītāji saprata, ka atbrīvoties no PSRS nav iespējams savādāk, kā netieši, bet drīz vien arī tieši atzīstot tādas pat tiesības arī citām PSRS republikām ar kurām turpmākās attiecības veidojamas uz pavisam citiem principiem. Tādēļ 1990. gada jūlijā Jūrmalā notika trīs Baltijas valstu un Krievijas PFSR vadības pārstāvju tikšanās, kurā piedalījās arī Boriss Jeļcins. Tikšanās dalībnieki vienojās nekavējoties uzsākt darbu pie savstarpējo attiecību regulējošu politiski tiesisku dokumentu, kā arī līgumu par ekonomisko, zinātniski tehnisko, tirdzniecības, sociālo, starpnacionālo, kultūras un citām attiecībām izstrādes. Tāpat bija paredzēts izstrādāt un noslēgt līgumus par pilsonības jautājumiem.

Pēc pusgada - 1991. gada janvārī Tallinā notika nākamā tikšanās starp Baltijas valstu un Krievijas pārstāvjiem B. Jeļcina vadībā. Galvenais šīs tikšanās rezultāts bija līgumu par starpvalstu attiecībām parakstīšana starp Krievijas PFSR, Igaunijas Republiku un Latvijas Republiku (ar Lietuvas Republiku tas notika vēlāk), par ko vienošanās bija panākta vēl iepriekšējā B. Jeļcina viesošanās laikā Jūrmalā.

Baltijas valstīm šo līgumu parakstīšana bija ne mazāk nozīmīga, kā neatkarības deklarāciju pieņemšana. Principā PSRS vadībai šos līgumus, tāpat kā minētās deklarācijas, atkal būtu bijis jāizsludina par pretlikumīgiem un spēkā neesošiem jau no to parakstīšanas brīža, jo to formulējumi saturēja normas, no kurām izrietēja, ka līgumslēdzēju puses ir neatkarīgas, suverēnas valstis. Ne uz kādiem PSRS normatīviem aktiem, uz kuriem šādiem līgumiem vajadzētu būt balstītiem, nekādas norādes nebija. Tātad arī no tā izrietēja, ka līgumi noslēgti ārpus PSRS tiesisko attiecību sistēmas. Turklāt tas vienādā mērā attiecās kā uz Baltijas valstīm, tā arī uz Krievijas PFSR. Vēl jo vairāk, līgumos bija norādes uz Igaunijas un Latvijas neatkarības deklarācijām, kā šo valstu starptautisko tiesību subjekta tiesisko pamatu. Līdz ar to Krievijas PFSR netieši, de facto, bija atzinusi Baltijas valstu aneksijas un okupācijas faktu, ko nekad tā arī neatzina PSRS vadība. Starp līguma nosacījumiem bija paredzēta arī brīvā Krievijas vai Latvijas pilsonības izvēle abu valstu iedzīvotājiem.

Starpvalstu attiecību regulējošo līgumu parakstīšana atsevišķu Krievijas politiķu retorikā nereti tiek traktēta kā īpaši labvēlīga Krievijas pretimnākšana Baltijas valstīm. Tomēr tanī brīdī šādi līgumi bija izdevīgi un nepieciešami pašai Krievijas PFSR, jo tai vajadzēja veidot pašai savas, no PSRS neatkarīgas attiecības ar citām republikām. Tāpēc līdzīgus līgumus Krievija noslēdza arī ar Ukrainu (1991. gada janvārī) un Kazahstānu (1991. gada novembrī), bet vēlāk arī ar citām bijušās PSRS republikām.

Latvijas puse šo līgumu ratificēja 1991. gada 14. janvārī.

Referendumi

Barikāžu laikā 1991. gada janvārī PSRS Augstākā Padome aicināja Padomju Savienības vadību garantēt militārā spēka nelietošanu radušos problemu risināšanai un sākt sarunas ar Baltijas valstu likumīgajām valdībām, lai izietu no krīzes. PSRS valdība 1991. gada janvārī pieņēma lēmumu rīkot referendumu par PSRS saglabāšanu, savukārt Latvijas valdība izlēma rīkot tautas nobalsošanu par demokrātisku un valstiski neatkarīgu Latvijas Republiku, kurā piedalījās 87,6% balsstiesīgo Latvijas iedzīvotāju. Absolūtais vairākums (73,7%) atbalstīja Latvijas neatkarības atjaunošanu.

Pēc Augusta puča Latvijas Republikas Augstākā Padome 21. augustā pieņēma "Latvijas Republikas Konstitucionālo likumu par Latvijas Republikas valstisko statusu", kas atjaunoja Latvijas Republikas 1920. gada Satversmes pilnu darbību un atcēla 1990. gada 4. maija Deklarācijā noteikto pārejas periodu Latvijas valsts varas atjaunošanai de facto.

1991. gada 22. augustā Islandes valdība atzina Latvijas neatkarības atjaunošanu, bet 24. augustā Dānija oficiāli paziņoja, ka ir gatava atjaunot diplomātiskās attiecības ar Latviju. 27. augustā Eiropas Kopienas dalībvalstis pieņēma Deklarāciju par Baltijas valstīm, uzsverot, ka EK dalībvalstis konsekventi uzskata demokrātiski ievēlēto Latvijas parlamentu un valdību par likumīgu Latvijas tautas pārstāvjiem. 24. augustā Krievijas PFSR prezidents Boriss Jeļcins parakstīja dekrētu "Par Latvijas Republikas valstiskās neatkarības atzīšanu", 2. septembrī ASV paziņoja par gatavību atjaunot diplomātiskās attiecības ar Latviju. 1991. gada 6. septembrī arī PSRS Valsts dome atzina Latvijas Republikas neatkarību.

# data[].attributes.attachment_link.title
Latvijas neatkarības atjaunošana - Vikipēdija

# data[].attributes.attachment_link.description
Latvijas neatkarības atjaunošana bija vairāku politisku notikumu secība, kas sākās ar Atmodas laika sabiedrisko kustību dibināšanu un Latvijas neatkarības atjaunošanas deklarācijas pieņemšanu un beidzās ar neatkarības atjaunošanas starptautisku atzīšanu pēc Augusta puča sagrāves. 1989. gada 31. maijā Latvijas Tautas frontes valde aicināja sākt diskusiju par pilnīgu Latvijas valstisko neatkarību. 28.