# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Практика трансферу з журналістики в політику досить поширена в цілому світі. Достатньо згадати прем'єр-міністра Великобританії Вінстона Черчилля чи 40-го президента США Рональда Рейгана. Хоча останнього більше пов'язують з акторською діяльностю, але "teflon president" довгий час працював радіоведучим. Рейган коментував спортивні події, а вже згодом майбутній політик опинився під світлом софітів кіностудій.
І в цьому процесі Україна не є виключенням. Навіть вже в 1 скликанні українського парламенту був журналіст. Мова йде про 24-річного Вадима Бойка. До депутатства він працював на телебаченні, зокрема займався "Молодіжною студією "Гарт". Також журналіст дописував у видання "Комсомольская Правда", "Комсомольское Знамя" та "Независимость". У 29-річному віці за дивних обставин Бойко загинув у своїх квартирі на початку 92-го року. Багато хто вважає, що його вбили.

Але якщо раніше були поодинокі випадки міграції, то вже після Майдану досить пристойна кількість людей змінили посвідчення журналістів на депутатські. Хоча, деякі з них до кінця не зрозуміли, що вони змінили не тільки "ксіви" та приставки біля своїх прізвищ, але й професію.

Олег Ляшко, Ганна Герман, Віталій Чепинога, Юрій Стець, Микола Княжицький, Ольга Герасим'юк, Андрій Шевченко, Володимир Ар'єв, Ігор Мірошниченко, Костянтин Усов - це лише короткий список тих, найвідоміших, хто опинився під куполом Верховної Ради в новому амплуа. Вже після 2014 року до них приєдналася нові обличчя - Мустафа Найєм, Сергій Лещенко, Тетяна Чорновол, Вікторія Сюмар, Вадим Денисенко, Ольга Червакова, Ігор Луценко, Єгор Соболєв, Дмитро Добродомов, Сергій Висоцький, Ганна Гопко.

Експерт в сфері медіа Отар Довженко вважає, що дорога з журналістики в політику завжди була досить короткою. "Журналістам не треба вчитись публічності, вони впізнаванні, вміють висловлювати свої думки та (деколи) розуміються на політиці. Але в політичній системі, що існувала в Україні до Майдану, журналістам не було місця. Ну, хіба що розкрученим телеведучим, які могли зайняти місце в першій п'ятірці списку, або відданим прес-секретарям. Проте журналісти відігравали дуже важливу роль у публічній, "сценічній" частині Майдану. Багато з них стали активістами, громадськими діячами, деякі - потім - волонтерами, що допомагали армії. Довіра до журналістів значно вища, ніж до політиків, тому їх - як і військових - охоче брали до списку "майданівські" політичні сили.", - ділиться Довженко.

фото: radiosvoboda.org

Ігор Луценко сьогодні народний депутат від ВО "Батьківщина", а до цього - журналіст видань "Корресподент", "Власть денег", "Української правди" і т.д. В парламенті Луценко, як і багато хто з колишніх журналістів, фокусує свою діяльність на антикорупційній сфері. Народний депутат є членом комітету з питань запобігання і протидії корупції.

Луценко каже, що політиком він став не одразу: "Була проміжна фаза - громадський активіст. В громадські активісти прийшов тому, що не було жодного результати від матеріалів. Тобто, хочеться, щоб розвиток подій після викривального матеріалу був далі. Наприклад, правоохоронці розбираються з фактами в матеріалі, а далі вже суд приймає рішення. Треба, щоб після того, як ти опублікував матеріал - були якісь наслідки. А в нас, як правило, наслідків саме правового характеру немає". На його думку, проблема як раз таки багатьох сьогоднішніх політиків- журналістів в тому, що воно або досить швидко пройшли цю фазу, або взагалі пропустили. "Проблема журналістів в політиці в тому, що вони не звикли брати на себе відповідальність. Брати відповідальність за те, що відбувається далі з тією інформацією. Коли ти журналіст, ти доніс інформацію і твій обов'язок виконаний, а вже як людина, котра причетна до державного управління, цього вже буде недостатньо. Тому багато журналістів в політиці не вміють організовувати людей, очолювати людей, коли люди про це просять" .

фото: nfront.org.ua

Микола Княжицький завершив процес трансформації з журналіста в політика в 2012 році, коли він був обраний до Ради за списком "Батьківщини". Хоча його медіа кар'єра постійно перепліталася з політичною. Сьогодні в парламенті він очолює Комітет з питань культури і духовності. З журналістикою Княжицький поки що не прощається. Так, у нього є своя авторська програма "Княжицький" на телеканалі "Еспресо TV", засновником якого офіційно є його дружина. До речі, створювати канал нардепу допомагав Вадим Денисенко , який потім виконував функції головного редактора "Еспресо TV". Вже в 2014 році Денисенко й сам отримав посвідчення народного депутата, пройшовши до українського парламенту в складі президентської політичної сили. Повертаючись до Княжицького, то свій похід в політику він пояснив "Радіо Свобода" в 2012 році так: "Мені запропонували це (йти в політику, - ред.) керівники Об'єднаної опозиції буквально за декілька днів до з'їзду. Я погодився, тому що я зрозумів, що якщо я цього не зроблю, то наш канал, зокрема, точно знищать, а потім знищать і всіх інших, які намагатимуться говорити правду. Тому для мене це дуже серйозний виклик, в якому я, щиро кажучи, нічого поганого не бачу".

фото: censor.net.ua

Рішення йти в депутати Сергія Лещенка та Мустафи Найєма було досить неочікуваним. Навіть для тих, хто "в тусовці", не говорячи вже про інших. Лещенко свою журналістську кар'єру розпочав ще 2000 році в "Українській правді", одному з найавторитетніших видань українського медіапростору. За 14 років його розслідування змінювали політичну мапу країни, а фігуранти матеріалів або втрачали політичну вагу, або ставали гостями правоохоронних органів. Звісно, така кульмінація більше виключення, аніж правило в українській реальності. У вересні 14-го року журналіст написав пост в фб з поясненням, чому він прийняв рішення йти до парламенту. "Вийде чи ні - не знаю, чесно. Але треба спробувати. Тому що потім усе життя будеш дорікати сам собі, що не скористався шансом. [...] Час змінюється, і сьогодні набагато більший запит на зміни. Після майдану інше суспільство, яке успішно випробувало зброю проти політиків. А завтра ми можемо отримати інших депутатів - за різними списками до Верховної Ради балотуються десятки людей нової генерації, які метою походу до парламенту бачать не власне збагачення, а перетворення в державі. [...]Сьогодні я прагну скористатися шансом. Мотивація в мене однакова - як у журналістиці, так і в політиці: міняти країну на краще", - тоді Лещенко. Звісно, депутатство для колишнього журналіста не виявилось простим. Останнім часом Сергій Лещенко став мішенню низки інформаційних атак, особливо після придбання квартири в центрі Києві, вартістю близько 7 мільйонів гривень. У громадських активістів та політичних опонентів з'явилася маса питань до антикорупціонера. Невідомо, чим ця історія закінчиться зокрема для самого Лещенка.

Мустафа Найєм, як і Лещенко, довгий час працював в "Українській правді", але журналістську кар'єру розпочав в газеті "Коммерсантъ". Надалі його публікації в основному торкалися корупції серед перших обличь держави. Сьогодні Найєм займається реформою Національної поліції, а також проектом . Прийнявши рішення про балотування до Верховної Ради, журналіст неодноразово закликав, що вони (журналісти та громадські діячі) весь час потребуватимуть підтримки зі сторони суспільства. "Ми не помремо, але ми задихнемось" , - коротко тоді висловився Мустафа про необхідність підтримки зі сторони людей.
Тетяна Чорновол
фото: politeca.net

В той же час під куполом Верховної Ради опинилась і Тетяна Чорновол , яка останні роки працювала у виданнях "Лівий берег" та "Українська правда". Чорновол сьогодні народний депутат та є членом з питань національної безпеки і оборони. На відміну від більшості колег, екс-журналістка ще перед парламентськими виборами також встигла попрацювати в уряді. Вона обіймала посаду уповноваженого Кабміну з питань боротьби з корупцією. Як раз таки похід Чорновол в депутати не був великою несподіванкою. Вона ще під час журналістської кар'єри активна займалися громадською діяльністю, іноді навіть доходило до скандальних вчинків. До речі, Отар Довженко зауважує, що Тетяна Чорновол стала більш схожою "на старих демагогів тимошенківсько-януковицького розливу". До таких він ще додає раніше згаданого Ігоря Луценка та Єгора Соболєва.

"Я не можу миритися з тим, що якісь гади постійно заважають нам жити. А вони роблять це постійно. У тебе немає можливості працювати, бо медіа постійно потрапляють під чийсь диктат. Дитину не випустиш у скверик погуляти, бо хрінове повітря - через варварську забудову та гальмування запровадження європейських стандартів щодо пального і машин. І ще купа причин. Куди б ти не кинувся - тебе скрізь ці гади дістають. Я вже не кажу про жахливі історії, коли людина вийшла в магазин, а її на пішохідному переході на смерть збив "обдовбаний" прокурор чи п'яний "мажор". Я не збираюсь із цим миритись і не терпітиму таку державу. А Євромайдан показав, що такі думки мають мільйони людей. Це нас і рухає", - пояснював в 2014 році Соболєв про своє рішення йти в депутати. Сьогодні він, як і більшість його колег екс-журналістів, бореться з корупцією. Нардеп обіймає посаду Голову Комітету з питань запобігання і протидії корупції. До цього Соболєв створив "Бюро журналістських розслідувань "Свідомо", яке займалося корупційною тематикою. До виборів до ВРУ, в 2013 Єгор Соболєв офіційно повідомив про створення політичної сили "Воля". Це і стало відправною точкою для тодішнього журналіста у світ української політики.

фото: ukrainianchi.com

Андрій Шевченко ще з 90-х працював кореспондентом у різних газетах, далі вже був "1+1", "Новий канал", радіо "Голос Америки" та "5 канал". Також в 2005 став віце-президентом з інформаційної політики НТКУ. Через рік Шевченко йде до Верховної Ради під №5 у списку "Блоку Юлії Тимошенко". Вдруге отримав значок народного депутата вже під час позачергових виборах у 2007 році. Одним з досягнень Шевченка можна вважати прийнятий Закон України "Про доступ до публічної інформації". Його ухвалення дало змогу журналістам та громадським активістам дізнаватися раніше приховані моменти у роботі державних органів влади.

Ім'я та прізвище Костянтина Усова якось зникло з публічної площини. Широку популярність він отримав за спецрозслідування про Лук'янівське СІЗО. В своєму фільмі журналіст показав умови перебування ув'язнених в ізоляторі. Окрім цього, Усов робив розслідування про владну верхівку влади під час правління Віктора Януковича. Тоді передача "Знак Оклику!", де трудився журналіст, на телеканалі "ТВі" була чи не єдиною в країні з гучними сюжетами про Миколу Азарова та інших урядовців й депутатів. В 212 році Костянтин Усов прийняв рішення йти до Верховної Ради. Він один з небагатьох журналістів за весь час, який балотувався в одномандатному виборчому окрузі в Одесі від об'єднаної опозиції. Тоді він посів третє місце.

"Вірю у власні сили та встановлюю нові правила. Наперед скасовую для себе порочну депутатську недоторканність та всі пов'язані з нею пільги - заявляю про це офіційно. Обіцяю вести кампанію відповідно до європейських традицій: доброчесно, відповідально і кришталево прозоро. Я не збираюсь ставати політичним функціонером - я справді змушу державу працювати. Чиновники повинні добросовісно виконувати свою роботу, або піти геть. Знаю, що це можливо, і знаю, як цього досягти", - писав тоді Усов у своєму . Через два роки він знову спробував пройти через "мажоритарку" до парламенту у Кривому Розі й переміг. Сьогодні він член фракції "БПП" та обіймає посаду заступнику голови Комітету з питань інформатизації та зв'язку. Окрім поодиноких заяв Усов нічим не запам'ятався, а його офіційна сторінка на "фейсбуці" з привітаннями зі святами та шаблонними звітами нічим не виділяється.

фото: radiosvoboda.org

В 2007 році професію змінив Володимир Ар'єв . До цього народний депутат працював близько 13 років у журналістиці. Більшість його кар'єри проходила на телебаченні. Ще в 90-х Ар'єв працював кореспондентом, а потім й ведучим програми "Вікна-новини". Потім майбутній нардеп працював на більшості популярних каналів українського телебачення. Зокрема на "Інтері", "1+1", "СТБ" та "5 каналі". Сьогодні він член фракції "Блок Петра Порошенка". Також з 2015 року Ар'єв обіймає посаду голови Постійної делегації у Парламентській асамблеї Ради Європи.

# data[].attributes.attachment_link.title
Журналісти в політиці: від Вадима Бойка до Сергія Лещенка

# data[].attributes.attachment_link.description
Практика трансферу з журналістики в політику досить поширена в цілому світі. Достатньо згадати прем'єр-міністра Великобританії Вінстона Черчилля чи 40-го президента США Рональда Рейгана. Хоча останнього більше пов'язують з акторською діяльностю, але "teflon president" довгий час працював радіоведучим. Рейган коментував спортивні події, а вже згодом майбутній політик опинився під світлом софітів кіностудій.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перший з них полягає в тому, що окремі ЗМІ представляють ті чи інші соціальні групи, партії, державу, законодавчі чи виконавчі органи влади різного рівня, є провідниками політики й програм партій, а також забезпечують усю систему інтересів своєї аудиторії від політики й економіки до спорту й розваг.

У добре структурованих, багатопартійних суспільствах політична журналістика являє собою неминучий наслідок та елемент суспільно-політичного життя. Публікуючи матеріали у відповідності до програмових завдань своєї партії, вона забезпечує зовнішній плюралізм думок і позицій. Під зовнішнім плюралізмом розуміємо публікацію в різних виданнях відмінних точок зору на певну проблему чи життєву ситуацію. Але у державах з тоталітарними режимами такі політично заангажовані видання займають увесь інформаційний простір. З втратою зовнішнього плюралізму як категорії суспільного спілкування в суспільстві настає ідеологічна й політична одноманітність, журналістика втрачає свої первісні інформативні функції, а займається лише пропагандою й агітацією програмових партійних положень.

Другий аспект полягає в тому, що в розвинутих демократичних країнах левину частку в інформаційному просторі сьогодні складають незалежні від держави та її гілок влади, партій і громадських організацій засоби масової інформації, що функціонують як приватні підприємства, їхня соціальна база - не партія, а згуртований на засадах загальнолюдських та національних цінностей народ, широка читацька аудиторія. На відміну від партійних, такі видання називаються загальними.

За свою найвищу мету вони мають здійснення не пропагандистської, а інформативної функції журналістики. Загальні видання внутрішньо плюралістичні. Під внутрішньою плюралістичністю розуміємо публікацію відмінних точок зору на сторінках одного видання. Загальні газети дозволяють суб'єктам інформаційних відносин обмінюватися думками на своїх сторінках, полемізувати один з одним; причому власна позиція газети може не співпадати з жодним із запропонованих поглядів або взагалі залишатися несформульованою.

У процесі історичного розвитку журналістика як галузь суспільно-політичної діяльності пройшла кілька щаблів. Умовно їх можна представити так.

Перший щабель. Виникнувши в першій половиш XVII століття з інформаційних потреб суспільства й будучи первісне спрямована на їх забезпечення41, журналістика дуже швидко викликала жвавий інтерес політичних діячів, які зрозуміли, що за її допомогою можна маніпулювати громадською свідомістю й управляти масовими емоціями. А відтак успішно боротися за владу, а потім і утримувати її.

Другий щабель. У XIX столітті ці спокусливі для політиків властивості журналістики спричинилися до захоплення її в сферу політичних інтересів, з'єднання преси з політикою. Загальних інформаційних видань майже не залишилось, журналістика з'єдналася з публіцистикою і стала головним руслом її розвитку. Будь-яка газета чи журнал декларували свою партійність (чи протопартійність), читачі були добре зорієнтовані в політичних очікуваннях і передбачали наперед, яку позицію займе те чи інше періодичне видання щодо певної проблеми. На теренах Росії, куди входила більша частина українських земель, апогей політичної журналістики припав на XX століття, коли журналістика була перетворена на коліщатко і гвинтик у здійсненні в Радянському Союзі політики комуністичної партії.

Третій щабель. Служінням фашистським та більшовицькому режимові партійна журналістика була цілковито скомпрометована в очах світової спільноти. Замовчування в радянській пресі голодомору 1932-1933 років, репресій проти української інтелігенції в 1930-х роках, численних порушень прав людини в повоєнному світі виявили кричущу несумісність такої поведінки з первісними функціями журналістики. До неї спочатку у центральноєвропейських країнах колишнього соціалістичного табору, а із знищенням СРСР і на східноєвропейських теренах почав повертатися ідеал загального видання, що головною метою проголошує не пропаганду і агітацію, а правдиве інформування громадян про об'єктивні факти дійсності і на підставі цього формування громадської думки.

Незважаючи на затяжний перехідний стан українського суспільства, у розвитку нашого інформаційного простору все ж виразно намітилися ознаки третього періоду. Партійні і державні видання в Україні продовжують існувати, як наявні вони і в інших країнах світу, але вони явно програють на інформаційному ринку конкурентну боротьбу загальним газетам і журналам. Саме до них схилилися читацькі симпатії, їх обрав сам народ, проголосувавши за них частинкою своєї праці, матеріалізованою в гривнях, які він сплачує за право читати улюблене періодичне видання.

Концепція агітаційної газети сьогодні виявляється цілком витісненою концепцією інформаційного періодичного видання. Службова журналістика замінюється на таку, що має самодостатнє значення й функції. Вона перестає бути засобом масової інформації. Враховуючи ці обставини, відомий журналістикознавець В. М. Владимиров запропонував для позначення суб'єктів масово-інформаційної діяльності вживати термін "органи масового спілкування", відзначивши засадничо: "Становлення органів масового спілкування замість засобів масової інформації - прогресивне явище на шляху дальшої демократизації і закономірний етап розвитку суспільства"42.

Використавши ідею шановного теоретика, спробуємо вербалізувати свій погляд на дану проблему. Нам здається очевидним, що функція спілкування (хоча б і масового) все ж іще не є центральною в журналістиці, хоча вона й важлива по-своєму, а її розширення спостерігаємо особливо активно в новітніх електронних мас-медіа (зокрема у системі Інтернет). Але провідним завданням журналістики досі залишається масово-інформаційна діяльність. Вона складає сутність журналістики. Втративши її, і замінивши на функцію спілкування, вона перестане бути самою собою. Тому вважаємо засадничо-важливим зберегти в синонімічній до журналістики вербальній формулі слова "масова інформація", замінивши усталене перше слово визначення на термін В. М. Владимирова - "органи". Отже, в кінцевому підсумку найбільш прийнятним нам здається такий вираз: "Органи масової інформації" або в абревіатурі - "ОМІ".

Іще в одному необхідно відкоригувати позицію В. М. Владимирова. Далеко не всі суб'єкти масово-інформаційних відносин можуть називатися органами масової інформації. Неприйнятним є вживання цього терміну стосовно більшовицької "Правди", сучасних газет "Комуніст" і "Товариш", що є відповідно органами ЦК КПУ і СПУ. Вони ніякі не ОМІ, а ЗМІ, службові, політичне заангажовані видання.

Тому в сучасній журналістиці, як і в її історії, слід розрізняти ОМІ і ЗМІ. Очевидно, один термін не мусить цілковито витіснити інший, а обидва вони повинні вживатися паралельно, кожен для позначення своїх явищ. Надалі ми й будемо послуговуватися обома ними. Сучасна масово-інформаційна ситуація в Україні характеризується, проте, рішучим зростанням в інформаційному просторі сектора ОМІ і скороченням сектора ЗМІ.

Отже, щонайважливіший бік діяльності ОМІ в суспільстві - це інформування громадян. При цьому слід нагадати, що, як уже мовилося, інформація - інститут управління суспільством за тоталітарних режимів і інститут самоуправління в демократичній політичній системі.

Найважливіший же парадокс полягає в тому, що управлінські функції здійснюються пресою без управління самою нею. Якщо держава (правляча партія від імені держави) починає керувати масово-інформаційною діяльністю або здійснювати її сама, у державних діячів створюється уявлення, що вони спрямовують людей у потрібному напрямкові, володіють колективним розумом цілого народу, мобілізують його на звершення партійної програми. Час вияскравлює ілюзорність подібного становища.

Насправді це зрештою призводить до ситуації, що була в СРСР у роки холодної війни, інформацією керували, всіляко регламентуючи й обмежуючи її: ця - для всіх, ця - для вузького кола, а ця - тільки для Політбюро. А між тим саме історія Радянського Союзу довела неспроможність запропонованої в ньому формули масово-інформаційних відносин. Виявилося ілюзорним, що рішення можуть бути прийняті на підставі довідок КДБ (комітету державної безпеки), свідчень розвідників чи агентів.

Такі рішення неспроможні бути запроваджені в життя, бо для більшості населення незрозумілі інформаційні джерела їх виникнення. Народ потрапляє в ситуацію абсурду, коли правда життя приховується від нього, а партійні ЗМІ нав'язують йому невідому йому в реальності, уявну дійсність. Ситуація абсурдності породжує психічний і моральний дискомфорт та свідомий і навіть інстинктивний протест проти такого становища. Народ починає чинити опір здійсненню незрозумілих для нього, абсурдних рішень. Спочатку в опорі беруть участь небагато осіб, що першими позбулися політичної сліпоти, але надалі - опір наростає все більше, аж поки цілковито не змітає ненависний політичний режим.

Насправді дієздатні, конструктивні рішення приймаються на основі інформації, яка оприлюднена в газетах, циркулює в суспільстві публічно і яку щоденно споживає величезна аудиторія політичне активних громадян, котрі хочуть знати, що відбувається в їхній країні й у світі, чому уряд чи правляча партія вдаються до таких чи інших політичних кроків, якими обставинами спричинені ці рішення і які очікувані наслідки їхнього запровадження.

Спроби відгородити суспільство від всебічної об'єктивної інформації і друкувати обмежену спеціальну інформацію створюють насправді інформаційний вакуум для населення, дезорієнтують його. За таких обставин виникають передумови для поразки того політичного режиму, який спирається на контроль над інформацією, на маніпулювання нею, на цензуру.

Існує цікава думка, згідно з якою падіння СРСР і пов'язаної з ним тоталітарної системи стало наслідком інформаційної війни комуністичної партії та створеної нею держави проти свого народу, проти своїх людей, які поза інформацією не могли стати повноцінними громадянами, а відтак і створити повноцінне громадянське суспільство.

ОМІ необхідні розвинутому демократичному суспільству як самостійна сила, автономна від держави, тому що тільки в цьому випадку вони здатні виконати свою інформаційну та інші функції. Парадокс виявляється в тому, що інформаційна безпека демократичної держава полягає у відсутності контролю над ОМІ, у якомога повнішому інформування населення про всі боки її внутрішнього і зовнішнього життя. Правда робить людину вільною, а ця правда про світ мусить бути виготовлена працівниками ОМІ і надійти до індивіда каналами масової комунікації.

З проголошенням України незалежною державою перед журналістами відкрилася можливість репрезентувати власну українську національну журналістику, продовживши тим самим традиції "Літературно-наукового вісника" І. Франка та М. Грушевського, "Ради" А. Ніковського та С. Єфремова, "Української хати" П. Богацького та М. Шаповала, "Украинской жизни" С. Петлюри, "Вісника" Д. Донцова, "Арки" Ю. Шереха (Шевельова). Такі можливості розкрилися тільки зараз, бо за радянських часів журналістика в Україні була засобом панування партійної номенклатури й ідеологічної обробки населення з погляд ідеології панівної комуністичної партії. У тоталітарному суспільстві, нагадаємо, журналістика £ коліщатком і гвинтиком загальнодержавного механізму, а не щонайважливішим елементом демократичного суспільства, через який вільна людина реалізує своє основне право - на свободу слова.

У реальних умовах України, коли напрям суспільного розвитку країни ще не визначився до кінця, а рівень реформування різних сфер життєдіяльності суспільства істотно відрізняється як за мірою охоплення, так і за глибиною, коли самі реформи доводиться здійснювати в умовах економічної, фінансової та соціальної кризи, вирішального значення набуває роль ОМІ як гарантів політичної й соціальної стабільності в суспільстві, як каналів вираження суспільних настроїв і найголовніше - як активних чинників формування громадської думки з усіх найбільш злободенних питань.

Так виникає ще одне надзвичайно важливе питання: про другу (після інформативної) функцію журналістики - функцію формування громадської (суспільної) думки. Надалі для вербального оперування обираємо з цих формул термін "Громадська думка".

Громадська думка - явище історичне. З розвитком людської цивілізації й культури змінюється й статус громадської думки в житті суспільства, підвищується її роль, ускладнюються функції, розширюються сфери діяльності і т. д. Усі ці процеси знаменують собою перетворення громадської думки з простого судження мас, що має силу лише в обмежених рамках тих або інших спільнот чи регіонів, на політичний інститут життя суспільства в цілому.

Сучасна суспільна свідомість у світі відзначається особливо високим рівнем впливу громадської думки на всі сфери життєдіяльності суспільства, починаючи від глобальних політичних рішень і закінчуючи дрібними побутовими проблемами.

Громадська думка являє собою стан масової свідомості, що містить у собі відношення (приховані чи відкриті) людей до явищ, подій, процесів, героїв та персонажів даного часу, тобто до всього того, що складає поточну історію. А як відомо, історію сучасності створює журналістика. Характер ідей, що в сукупності складають громадську думку, безпосередньо залежить від переконань людей і особливостей їхньої історичної свідомості.

Громадська думка - це система зрозумілих і оцінених конкретних ситуацій поточного життя суспільства і виникаючих у зв'язку з ними уявлень про те, що, в ім'я чого і як може бути законсервоване або змінене в поточному житті.

Журналістика в сучасному світі - головний, хоча й не єдиний, спосіб формування та існування громадської думки. Народження уявлень про необхідні зміни та процес запровадження цих змін неможливий сьогодні без участі ОМІ.
Громадська думка має такі атрибутивні ознаки:

об'єктом громадської думки є лише ті події і явища дійсності, що викликають суспільний інтерес і відзначаються соціальною значимістю й актуальністю;

проблеми, з яких висловлюється громадська думка, передбачають можливість плюралістичного підходу, розбіжності в оцінках, тобто містять в собі більший чи менший ефект дискусійності;

громадська думка функціонує практично в усіх сферах життєдіяльності суспільства;

зміст суджень громадської думки визначається державно-політичною системою, соціальними умовами, у яких їй доводиться діяти, передусім обсягом і широтою інформації, що рухається різноманітними комунікаційними каналами, відкрита і доступна усім і кожному;

громадська думка складається й функціонує як у межах суспільства в цілому, так і в межах існуючих у ньому (групових чи масових) спільнот: соціальних, регіональних, професійних, політичних, культурних та ін.;

у межах кожної спільноти носієм громадської думки може бути як спільнота в цілому, так і її складові частини, залежно від змісту суджень; громадська думка може бути моністичною (одностайною) і плюралістичною (множинною, розмаїтою);

джерелами громадської думки є різноманітні форми суспільного досвіду, передусім матеріали ОМІ, повідомлення з найближчого соціального оточення людей, а також наукові знання, офіційна інформація, відомості, що їх людина дістає в закладах освіти й культури. Громадська думка - це сума позицій окремих громадян з певного питання. А відтак на її формування та висловлення мають вплив світогляд, родинне виховання, рівень освіти й культури особи, її емоційний стан у даній момент. Оскільки кожне з джерел відображає дійсність з різним степенем адекватності, громадська думка, що створюється на цій базі, так може бути "істинною", тобто відповідною до реальних інтересів соціального розвитку, або "хибною", ілюзорною;

у розвинутому демократичному суспільстві звичними каналами виявлення громадської думки є друковані та електронні органи масової інформації, референдуми та опитування громадської думки, вибори органів влади, безпосередня участь громадян в управлінні, збори, маніфестації, пікетування, страйки та інші способи виявити свою позицію;

активність функціонування і фактичне значення громадської думки в житті суспільства визначаються існуючими соціальними умовами: соціально-економічним і культурним рівнем розвитку суспільства, а також рівнем розвитку демократичних інститутів і свобод, у першу чергу свободи вираження думки - слова, преси, творчості, зборів, маніфестацій і т. д.

Головним будівельним матеріалом для громадської думки є інформація, а головними каналами її формування й вираження - органи масової інформації.

У цьому й реалізує себе журналістика в демократичному суспільстві як галузь суспільно-політичної діяльності.
Журналістика в демократичному суспільстві відіграє вирішальну роль на всіх етапах формування громадської думки, найголовнішими з яких є:

отримання інформації про подію чи факт; за джерела інформації правлять, звичайно повідомлення друкованих та електронних ОМІ;

осмислення отриманої через журналістику інформації на основі особистого світогляду, досвіду, потреб та інтересів, внаслідок чого формуються індивідуальні позиції й погляди на події і факти;

обговорення відмінних і розмаїтих індивідуальних позицій, що також здійснюється через ОМІ, обмін думками, їх зіткнення, дискусії, внаслідок чого відбувається зближення певної частини індивідуальних позицій;

складання в підсумку моністичної чи плюралістичної громадської думки, способом виявлення якої знову стає журналістика.

Складність ситуації в інформаційному просторі України виявляється, з одного боку, в прагненні суспільства до оновлення життя і в неможливості, з другого боку, негайно зліквідувати дію негативних чинників минулого. Це й породжує істотні суперечності в становищі журналістики.

Довгі роки заборони публічного українського слова в Росії, витискування української мови з усіх сфер ужитку в СРСР привели до катастрофічного звуження аудиторії україномовної преси. Унаслідок цього в незалежній Україні частка україномовних періодичних видань не зросли, як того можна було сподіватись, а скоротилася під тиском дії ринкових чинників.

У цих умовах застосування до України вимог, що виробилися й усталилися в традиційних національних демократичних державах, мусить бути потрактоване як політичне лицемірство і було б по-науковому некоректним. В Україні склалася унікальна політична ситуація, пов'язана з наявність в нашій державі великої кількості російського та російськомовного населення, яке аж ніяк не надається до ототожнення його з національною меншиною. Нав'язувана російськими демократами українцям думка про те, що видання органами влади своєї преси чи утримування свого телеканалу - відхилення від норми, що цього, мовляв, немає ніде в світі, що це суперечить правилам демократичного устрою і є більшовицьким анахронізмом, - насправді ніщо інше, як спроба інформаційно обеззброїти молоду Українську державу.

Тим більше, що в усьому світі існує стійка практика державної підтримки суб'єктів інформаційної діяльності. В Австрії, Франції, Нідерландах, Норвегії, Швеції уряд з метою забезпечення плюралізму думок надає субсидії газетам, які відчувають фінансові труднощі. Хто ж, окрім неї, захистить український інформаційний простір, подбає про відродження української (за мовою і змістом) журналістики? Адже ця справа, пущена на самоплив, призведе до остаточного придушення економічним ринком (принаймні в східних та південних регіонах) українських видань.

Уже зараз у Харкові залишилась одна (!) українська газета "Слобідський край" і то тільки тому, що вона є органом обласної ради народних депутатів. Це не просто тривожна, а доленосна для України ситуація. Адже без мови неможлива національна самосвідомість. Наявність української за мовою і змістом на Заході і переважно російської за мовою і змістом на Сході України мереж масової інформації здатна викликати з часом утворення двох окремих етносів у межах держави, що призведе до формування етнічної, а потім і національної самосвідомості, з неминучою умовою територіально-політичного розмежування в майбутньому східного й західного регіонів.

Це створює ситуацію, за якої працівники україномовних мас-медіа та патріотично налаштовані політичні діячі просто-таки вимагають державної підтримки україномовних видань, відчуваючи їхню тимчасову не конкурентоспроможність з російськомовними друкованими ОМІ. Тут є проблема: адже дістаючи таку підтримку, видання втрачають самостійність мусять виконувати соціальні замовлення фінансуючих їх державних органів, а відтак - знову поступатися перед російськомовними ОМІ в повноті й широті та сміливості подачі інформації, гостроті соціальної критики.

Українська теорія журналістики останнім часом балансує між визнанням необхідності незалежної від держави системи ОМІ й утвердженням думки про необхідність її підтримки тією ж Українською державою. Яскравий приклад цього знаходимо в підручнику "Теорія журналістики" (К., 1998) визнаного авторитета в цій галузі А. З. Москаленка.

Відзначивши, що в новітньому інформаційному просторі України замість партійної журналістики в ході демократичної революції почали з'являтися газети Рад, які утворили сьогодні нову монополію, він запитує: "Чи нормально це? - і сам же відповідає: - Коли орган влади видає свою газету - це нонсенс. Такого немає ніде у світі. Це суперечить нормам демократичного устрою. Це більшовицький анахронізм.

Враховуючи це, деякі ради демонструють свій демократизм, знімаючи з себе повноваження засновників газет і надаючи їм статус незалежних. І цю демонополізацію треба провести в масштабах усієї держави в рамках загальнонаціонального структурування суспільства. Коли ми називаємо себе демократами, то повинні відокремити четверту владу від усіх інших гілок влади. Газети Рад, ще раз підкреслимо, - нонсенс".

Автор ніби забув, що трохи раніше писав про протилежне: необхідність державної підтримки органів масової інформації. "Пріоритетною державною підтримкою, - наголошував він, - має заохочуватися виробництво та поширення інформаційної продукції державною мовою, особливо в регіонах з переважанням не українськомовної інформаційної продукції. З цією метою створюються відповідні перспективні державні програми та запроваджуються в межах наявних можливостей додаткові пільги для засобів масової інформації, які виробляють таку інформаційну продукцію".

Як розв'язати таку існуючу насправді гостро актуальну проблему? Наша теорія журналістики, на жаль, ще не дала однозначної відповіді на це питання.

Вихід із зачарованого кола слід шукати на шляху використання досвіду тих держав, які на законодавчому рівні регулюють свій інформаційний ринок. Слід не боятися самих слів "державна підтримка". Якщо звернутися до проблеми районних газет, а в них доведеться працювати багатьом з молодих журналістів, то вони всі можуть в один день загинути, позбавлені внаслідок прийняття Закону про роздержавлення місцевої преси в Україні державної підтримки.. Адже без дотацій вони навряд чи зможуть існувати в районах з невеликою кількістю населення й тиражем 2-4 тисячі примірників.

Але добре було б, коли ця дотація надавалася централізовано з державного бюджету; це дозволило б навіть районній газеті відчути себе незалежною від диктатури місцевих райдержадміністрацій, на службі в яких перебуває поки що більшість з них. Зрештою, і приватна журналістика відчуває на собі могутній економічний тиск засновників і не є більш вільною ніж та, що дістає державну підтримку.

Про корисний досвід господарської діяльності редакцій районних газет розповідали учасники конференції "Районна газета. Як вижити в умовах ринку?", що проходила в межах VI Національного фестивалю мас-медіа, реклами і книги 10-12 квітня 2000 року в Харкові. Редактори районних газет зібралися в м. Балаклеї Харківської області, де діє обладнане новітньою технікою поліграфічне підприємство, що успішно конкурує з поліграфічним гігантом "Харків".

На конференції було оприлюднене багато цінної інформації про боротьбу колективів редакцій районних газет за виживання. Багато з них домоглися з'єднання редакцій з друкарнями, заробляють додаткові кошти, забезпечуючи свій регіон бланками ділових паперів, друкують книжки на замовлення авторів, відкривають свої кіоски з продажу преси і навіть крамниці промислових товарів. Так, подібній діяльності не вчили на журфаках, незвично займатися нею творчому працівникові. Але винагородою за цей труд стає відчутна незалежність від органів влади, можливість нести читачам правдиву масову інформацію, служити не урядовцям, а істині.

Є в цієї проблеми, крім економічного, ще й творчий аспект. Він полягає у вдосконалення професійної майстерності діячів україномовних ОМІ, у їхній можливості протиставити російськомовній пресі вищий рівень мистецтва інформації і завдяки цьому опанувати нові групи й верстви потенційної аудиторії, яка внаслідок державної мовної політики (конституційного закріплення державного статусу української мови, ширшого її запровадження в середню й вищу освіту, появи й проникнення в масову свідомість явищ української маскультури) вже з'явишся в нашій державі.

ОМІ, якою б мовою вони не видавалися, повинні передусім цінувати власну свободу, незалежність як гарант свого професійного рівня, вільно висловлювати свою думку, завойовувати читача. Державна підтримка ні в якому разі не повинна кайданами лягати на редакційний колектив і сковувати його масово-інформаційну діяльність, а навпаки, допомагати йому відчути себе вільними, потрібними народові, зорієнтованими на інформаційні запити своя аудиторії.
Словник молодого журналіста
Брифінг (англ, brifing - інструктаж:) - коротка нарада для представників друкованих та електронних ОМІ, на якій спеціально уповноваженими на те особами викладається позиція уряду з певного питання або позиція, узгоджена сторонами, що беруть участь у міжнародних переговорах, засіданнях, конференціях, повідомлення про їх хід, про погляди сторін тощо.

Брифінг організовується для передачі інформації журналістам, передбачає виклад інформації, а не роз'яснення проблеми. На відміну від прес-конференції брифінг не передбачає постановки запитань журналістами і відповіді офіційних представників. Часто на брифінгах поширюються прес-релізи, які містять необхідні для журналістів цифрові, фактичні та інші дані.
Література
1. Аналитические жанры газеты: Хрестоматия. - М.: Изд-во МГУ, 1989. - 236 с.

2. Багиров Э, Г. Место телевидения в системе средств массовой информации и пропаганды. Учеб. пособие. - М.: Изд-во Моск. ун-та, 1976. - 119с.

3. Бауман Юрій. Міфологія в суспільній свідомості України (аналіз української преси) // Історична міфологія в сучасній українській культурі. - К., 1998. - С. 5-67.

4. Богомолова Н. Н. Социальная психология печати, радио и телевидения. - М.: Изд-во МГУ, 1991. - 125 с.

5. Бочковський О. І., Сірополко С. Українська журналістика на тлі доби (історія, демократичний досвід, нові завдання) / За ред. К. Костева й Г. Кошаринського. - Мюнхен: Український техніко-господарський інститут, 1993. - 204 с.

6. Бухарцев Р. Г. Психологические особенности журналистского творчества: Материалы спецкурса. - Свердловск: Уральский ун-т им. А. М. Горького, 1976. -67 с.

7. Вачнадзе Г. Н. Всемирное телевидение: Новые средства массовой информации - их аудитория, техника, бизнес, политика. - Тбилиси: Га-натлеба, 1989. - 672 с.

8. Введение в журналистику: Хрестоматия. - М.: Высш. шк., 1989. - 263 с.

9. Введение в теорию журналистики. Учеб. пособие. / Прохоров Е. П., Гу-ревич С. М., Ибрагимов А. -Х. -Г. и др. - М.: Высш. шк., 1980. - 287 с.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
журналістика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
діяльності змі

# data[].attributes.attachment_link.title
Журналістика як галузь діяльності ЗМІ. Реферат

# data[].attributes.attachment_link.description
Перший з них полягає в тому, що окремі ЗМІ представляють ті чи інші соціальні групи, партії, державу, законодавчі чи виконавчі органи влади різного рівня, є провідниками політики й програм партій, а також забезпечують усю систему інтересів своєї аудиторії від політики й економіки до спорту й розваг.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Політична проблематика в пресі як відображення сучасного політичного стану представляє собою широке коло тем і проблем, розпочинаючи зі становлення влади і закінчуючи зовнішньою політикою. Політична свідомість, що представляє собою сукупність поглядів, оцінок, думок, емоцій та почуттів відносно політики влади та самої цієї влади, досить широко представлена в засобах масової інформації. А це потім призводить до широкого розуміння необхідності перетворень політики. Ще в силу своїх особливостей преса сама стає складовою частиною політики, оскільки вона більшою мірою, ніж інші види суспільної діяльності, потребує обміну інформації й постійних зв'язків між суб'єктами. Так за участі преси відбуваються зміни і в політичних процесах. Преса лише ловить, аналізує та трансформує в суспільну громадську думку те, що відбувається в політиці. Таким чином вона виконує свою конструктивну функцію в ході суспільних перетворень, так вона формує громадську думку. І необхідно розуміти сьогодні, що влада існує для громадян, а не навпаки. Тому без громадянського контролю вона не повинна залишатися. А тому вивчення громадської думки, яка втілюється на сторінках преси, є важливим і актуальним.

Сучасний світ, тобто уявлення про нього, значною мірою сформований засобами масової інформації. У контексті потужної візуалізації культури та домінування мас-медійних дискурсів у житті людини та людства, в організації та функціонуванні світового інформаційного дискурсу дедалі виразніше виявляється така тенденція - політична чи економічна подія тільки тоді має для нас певне значення, коли про неї розповідають ЗМІ. І справді, сьогодні в будь-якій країні жодна суспільна структура не може повноцінно існувати без комунікаційної підтримки.

Саме політична комунікація сьогодні значною мірою визначає, як розвиватиметься українське суспільство. Політична гострота засобів масової інформації обумовлюється їх природою як частини політичної системи суспільства, як своєрідної форми влади у суспільстві. ЗМІ є різновидом суспільно-політичної діяльності, а мас-медійні тексти, з огляду на багатоманітність їх тематики, мають більше чи менше політичне спрямування, оскільки інформаційно забезпечують практично всі політичні процеси в державі. Якщо в більшості мас-медіа політична тема не є домінуючою, то принаймні дуже важливою.

Виділяють окремий вид журналістики - політичну журналістику. Адже процес політичної комунікації майже весь реалізується через ЗМІ. Нагромаджуючись, новини ЗМІ істотно впливають на образи політики у нашій свідомості, на наші когнітивні карти політичного світу і можуть викликати наслідки у політичному житті - від індивідуальних вподобань під час виборів до окреслених контурів політичної культури. Українська дослідниця та журналіст Діана Дуцик трактує політичну журналістику як суспільну діяльність по збору, обробці та поширенню актуальної політичної інформації через пресу, радіо, телебачення тощо. Політична журналістика може вважатися й найважливішою формою політичного життя.

У добре структурованих, багатопартійних суспільствах політична журналістика являє собою неминучий наслідок та елемент суспільно-політичного життя. Але в державах з тоталітарними режимами такі політично заангажовані видання займають увесь інформаційний простір. З втратою зовнішнього плюралізму як категорії суспільного спілкування в суспільстві настає ідеологічна й політична одноманітність, журналістика втрачає свої первісні інформативні функції, а займається лише пропагандою й агітацією програмових партійних положень.

У розвинених демократичних країнах левову частку в інформаційному просторі сьогодні складають незалежні від держави та її гілок влади, партій і громадських організацій засоби масової інформації, що функціонують як приватні підприємства, їхня соціальна база - не партія, а згуртований на засадах загальнолюдських та національних цінностей народ, широка читацька аудиторія. За свою найвищу мету вони мають здійснення не пропагандистської, а інформативної функції журналістики. Загальні видання внутрішньо плюралістичні. Під внутрішньою плюралістичністю розуміємо публікацію відмінних точок зору на сторінках одного видання. Загальні газети дозволяють суб'єктам інформаційних відносин обмінюватися думками на своїх сторінках, полемізувати одне з одним; причому власна позиція газети може не збігатися з жодним із запропонованих поглядів або взагалі залишатися несформульованою.

Виникнувши в першій половині XVІІ століття з інформаційних потреб суспільства й будучи спочатку спрямованою на їх забезпечення, журналістика дуже швидко викликала жвавий інтерес політичних діячів, які зрозуміли, що за її допомогою можна маніпулювати громадською свідомістю й управляти масовими емоціями. А відтак успішно боротися за владу, а потім і утримувати її.

У XІX столітті ці спокусливі для політиків властивості журналістики призвели до захоплення її в сферу політичних інтересів, з'єднання преси з політикою. Загальних інформаційних видань майже не залишилось, журналістика з'єдналася з публіцистикою і стала головним руслом її розвитку. Будь-яка газета чи журнал декларували свою партійність (чи протопартійність), читачі були добре зорієнтовані в політичних очікуваннях і передбачали наперед, яку позицію займе те чи інше періодичне видання щодо певної проблеми. На теренах Росії, куди входила більша частина українських земель, апогей політичної журналістики припав на XX століття, коли журналістика була перетворена на коліщатко і гвинтик у здійсненні в Радянському Союзі політики комуністичної партії.

Служінням фашистським та більшовицькому режимові партійна журналістика була цілковито скомпрометована в очах світової спільноти. Замовчування в радянській пресі голодомору 1932-1933 років, репресій проти української інтелігенції в 1930-х роках, численних порушень прав людини в повоєнному світі виявили кричущу несумісність такої поведінки з первісними функціями журналістики. До неї спочатку у центральноєвропейських країнах колишнього соціалістичного табору, а із знищенням СРСР і на східноєвропейських теренах почав повертатися ідеал загального видання, що головною метою проголошує не пропаганду й агітацію, а правдиве інформування громадян про об'єктивні факти дійсності й на підставі цього формування громадської думки.

Отже, щонайважливіший бік діяльності ЗМІ в суспільстві - це інформування громадян. При цьому слід нагадати, що інформація - інститут управління суспільством за тоталітарних режимів і інститут самоуправління в демократичній політичній системі.

Найважливіший же парадокс полягає в тому, що управлінські функції здійснюються пресою без управління самою нею. Якщо держава (правляча партія від імені держави) починає керувати масово-інформаційною діяльністю або здійснювати її сама, у державних діячів створюється уявлення, що вони спрямовують людей у потрібному напрямкові, володіють колективним розумом цілого народу, мобілізують його на звершення партійної програми. Час виявляє ілюзорність подібного становища.

Насправді дієздатні, конструктивні рішення приймаються на основі інформації, яка оприлюднена в газетах, циркулює в суспільстві публічно й яку щоденно споживає величезна аудиторія політично активних громадян, котрі хочуть знати, що відбувається в їхній країні й у світі, чому уряд чи правляча партія вдаються до таких чи інших політичних кроків, якими обставинами спричинені ці рішення і які очікувані наслідки їхнього запровадження.

Другою надзвичайно важливою функцією журналістики, і політичної зокрема є формування громадської думки.

Громадська думка - явище історичне. З розвитком людської цивілізації й культури змінюється й статус громадської думки в житті суспільства, підвищується її роль, ускладнюються функції, розширюються сфери діяльності тощо. Усі ці процеси знаменують собою перетворення громадської думки з простого судження мас, що має силу лише в обмежених рамках тих або інших спільнот чи регіонів, на політичний інститут життя суспільства в цілому.

Сучасна суспільна свідомість у світі відзначається особливо високим рівнем впливу громадської думки на всі сфери життєдіяльності суспільства, починаючи від глобальних політичних рішень і закінчуючи дрібними побутовими проблемами.

Громадська думка являє собою стан масової свідомості, що містить у собі відношення (приховані чи відкриті) людей до явищ, подій, процесів, героїв та персонажів даного часу, тобто до всього того, що складає поточну історію. А як відомо, історію сучасності створює журналістика. Характер ідей, що в сукупності складають громадську думку, безпосередньо залежить від переконань людей і особливостей їхньої історичної свідомості.

Журналістика в сучасному світі - головний, хоча й не єдиний, спосіб формування та існування громадської думки. Народження уявлень про необхідні зміни та процес запровадження цих змін неможливий сьогодні без участі ЗМІ. Головним будівельним матеріалом для громадської думки є інформація, а головними каналами її формування й вираження - засоби масової інформації. У цьому й реалізує себе журналістика в демократичному суспільстві як галузь суспільно-політичної діяльності.

Журналістика в демократичному суспільстві відіграє вирішальну роль на всіх етапах формування громадської думки:

) отримання інформації про подію чи факт; за джерела інформації правлять повідомлення друкованих та електронних ЗМІ;

) осмислення отриманої через журналістику інформації на основі особистого світогляду, досвіду, потреб та інтересів, внаслідок чого формуються індивідуальні позиції й погляди на події і факти;

) обговорення відмінних і розмаїтих індивідуальних позицій, що також здійснюється через ЗМІ, обмін думками, їх зіткнення, дискусії, внаслідок чого відбувається зближення певної частини індивідуальних позицій;

) складання в підсумку моністичної чи плюралістичної громадської думки, способом виявлення якої знову стає журналістика.

політична журналістика україна влада

# data[].attributes.attachment_link.title
Визначення та функції політичної журналістики

# data[].attributes.attachment_link.description
Політична проблематика в пресі як відображення сучасного політичного стану представляє собою широке коло тем і проблем, розпочинаючи зі становлення влади і закінчуючи зовнішньою політикою. Політична свідомість, що представляє собою сукупність поглядів, оцінок, думок, емоцій та почуттів відносно політики влади та самої цієї влади, досить широко представлена в засобах масової інформації.

# data[].attributes.attachment_link.title
Політична журналістика

# data[].attributes.attachment_link.description
Політична журналістика

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Політична журналістика існувала завжди. Але в різні часи розуміння цього поняття було різним. Так само, як було різним і ставлення до самої політичної журналістики як явища і до політичних журналістів зокрема. А вже "розуміння" і "ставлення" були наслідками (частиною) тих процесів, які відбувалися у нашому суспільстві.

У радянські часи політичний журналіст повинен був бути пропагандистом і розуміти, що єдино правильною позицією є позиція партії, інакше дуже легко було перетворитися з політичного журналіста в політичного в'язня. Зрештою, що можна хотіти від часів, коли політику часто вбачали навіть у віршах про кохання, стверджуючи, що вони підривають "моральний устрій радянської держави".

У часи національно-визвольного руху, наприкінці 80-х - на початку 90-х років, політична журналістика нарешті дістала свою оду слова, а із здобуттям незалежності опозиційні до КПУ видання вийшли з підпілля. Роль підпільної преси, яка з'явилася переважно в той час в Західній Україні (деякі газети друкувалися в Прибалтиці, а потім переправлялися у Львів та Тернопіль), ще варто дослідити. Здебільшого такого типу видання виконували просвітницьку функцію, відкриваючи для читача "білі" плями радянської історії. У той час це теж вважалося політикою, за яку можна було опинитися за гратами.

1991-1992 були роками народження нової - журналістики, у тому числі й політичної. Завоювання незалежності змусило тодішніх журналістів переглянути свої позиції, переконання, переосмислити роль засобів масової інформації у суспільстві. Це було нелегко. Найважче давалося розуміння, усвідомлення того, що може існувати свобода слова, що журналіст не повинен звітувати перед жодними партіями, чи сповідувати їхню ідеологію. Усі свободи були задекларовані в Україні. Але задекларувати - не означає усвідомити. Останнього якраз не відбулося. Без усвідомлення необхідності свободи ніколи не буде самої свободи, навіть якщо вона буде записана на папері й про неї багато говоритимуть.

Відомий німецько-американський філософ, психолог, соціолог Еріх Фромм акцентував увагу на дуалістичній природі свободи. Він писав, що "в боротьбі за свободу увага людини завжди була акцентована на безпосередній ліквідації старих форм панування і породженого ним примусу; у результаті такого процесу природним є виникнення відчуття, що, чим більше буде знищено традиційних форм примусу, тим вільнішою буде людина.

При цьому ми не можемо або не хочемо побачити, що, позбувшись старих ворогів свободи, людина наживає собі інших; при цьому новими ворогами стають не якісь зовнішні пута чи зовнішній примус, а внутрішні чинники, які повністю блокують реалізацію особистості". І далі: "... ми, як зачаровані стежимо за шаленим зростанням свободи від усіляких зовнішніх сил, і, як сліпі, не бачимо всіх тих внутрішніх примусів і страхів, які ставлять під сумнів завоювання свободи, усі її перемоги над вічними ворогами.

Як результат, ми схильні бачити суть самої проблеми свободи виключно в забезпеченні себе ще більшою свободою, яку людство вже встигло досягти в період Нової історії; ми наївно вважаємо, що єдине, що нам необхідно зробити - це захищати свободу від тих сил, які важать на неї ззовні. Ми забуваємо одну просту істину - проблема свободи - проблема не тільки кількісна, але і якісна".

Покоління радянських журналістів було захоплено зненацька тими змінами, які відбувалися в суспільстві. Воно так і не змогло, за винятком окремих особистостей, внутрішньо усвідомити необхідність свободи (що дуже добре можна простежити на прикладі регіональних ЗМІ).

Наступне покоління, яке формувалося на стику, на межі фактично двох епох в історії України (кінець 80-х - початок 90-х), страждало психологією борців. Воно вміло боротися "проти" і руйнувати старе. Але цього було замало для творення нової держави, а в цьому контексті й нової української журналістики. Зовсім молоде покоління журналістів, яке вчилося, формувалося в період незалежності, з одного боку, нібито відчуло смак свободи, а з іншого - через свій прагматизм навчилося до непристойності торгувати своїм інтелектом, що означає служити олігарху чи олігархам (усе залежить від того, хто скільки платить).

І тому сьогодні політична журналістика зводиться до слугування олігархічним кланам (за незначними винятками), які у свою чергу вважають політичних журналістів таким собі допоміжним матеріалом для побудови своїх особистих планів, що не завжди збігаються з інтересами держави та її народу.

Яскравим прикладом тих процесів, про які йшлося вище, є трансформація газети "Киевские ведомости". Спочатку це був чудовий проект. Газета сприймалася як доволі незалежна (на скільки можна бути незалежною у нашому суспільстві). Після чергового переділу в мас-медійному просторі газета стала виразником інтересів певної групи політиків, що чітко простежується в усіх її політичних публікаціях.

Окрім того, поява видань "Політика і культура", "Влада і політика", "Бізнес і політика" тощо свідчить не про те, що у нас заполітизоване населення і воно потребує саме таку ж заполітизовану продукцію (соціологічні дослідження показують, що пересічні громадяни цікавляться політикою остільки, оскільки це не є для них першочерговим інтересом). Це свідчить лише про те, що наша політична кон'юнктура бажає самовиразитись і намагається це робити через пресу. Академік Анатолій Москаленко завжди говорив, що преса ніколи не повинна визнавати правил гри політичної кон'юнктури.

Сьогодні ж преса не просто визнає ці "правила", а є активним учасником "гри", не завжди чистої і не завжди, як тут уже зазначалося, на користь держави та її народу. Звичайно, це сприяє її вразливості з боку тих, хто задає тон у "грі". Політичні журналісти завжди зазнавали і зазнають утисків як з боку влади, так і з боку її опозиції.

Свобода політичної журналістики можлива лише в громадянському суспільстві. В Україні його теж розуміють по-різному. Мирослав Попович стверджує, що треба розрізняти спільноту і суспільство. На його думку, "суспільство є сукупність організацій та інституцій, спільнота є невловима цілісність, що характеризується такими туманними рисами, як "ментальність", "культурно-політична традиція" тощо. Громадянське суспільство є саме суспільство, а не окреслена спільнота".

Свого громадянського суспільства ми ще не маємо. Ми тільки починаємо говорити про необхідність його побудови. З одного боку, є розуміння того, що для побудови громадянського суспільства і для творення модерної української нації потрібно певним чином формувати громадську думку. ЗМІ у цьому мають брати найактивнішу участь (особливо, якщо це стосується піднесення рівня правової та політичної культури населення). З іншого боку, щоб формувати громадську думку (навіть з найблагороднішою метою), ЗМІ повинні обмежити себе в деяких свободах.

Тобто має бути розуміння, що певне питання треба висвітлювати так, але аж ніяк не інакше. Це дуже болісний процес для мас-медіа. Бо нема гарантії того, чи витримають вони ту планку, падіння якої може призвести до перетворення засобів масової інформації у засоби масової пропаганди. Адже "політика-преса-влада" - це те, що повинно підтримувати державність, а не тягнути її у безодню анархії і розбрату".

Те, що політична журналістика завжди знаходиться під прицілом у можновладців, ще раз тільки підтверджує її особливу роль, бо "через неї в найбільш узагальненій і концентрованій формі відображається суть і перспективи розвитку даного суспільного ладу".

Окрім того, політичний журналіст причетний безпосередньо до процесу забезпечення політичних прав і свобод громадян. Право на інформацію (у тому числі політичну) є одним із головних і невід'ємних прав наших громадян. А політичний журналіст дає можливість отримати (або ж не отримати) всю інформацію про політичні процеси в суспільстві, що особливо актуальним є під час виборів, коли від отримання політичної інформації залежить і право вибору кожного громадянина.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
політична журналістика

# data[].attributes.attachment_link.title
Політична журналістика: поняття, розуміння та ставлення. Реферат

# data[].attributes.attachment_link.description
Політична журналістика існувала завжди. Але в різні часи розуміння цього поняття було різним. Так само, як було різним і ставлення до самої політичної журналістики як явища і до політичних журналістів зокрема. А вже "розуміння" і "ставлення" були наслідками (частиною) тих процесів, які відбувалися у нашому суспільстві.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ВІККА - Черкаси / Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Війна та журналістика - Четверта влада

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сергій Крижанівський, Адвокат

# data[].attributes.attachment_link.title
«Він вбив десятки тисяч українців». Проросійський злодій. Крижанівський проти Ахметова.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Новомедиа Форум

# data[].attributes.attachment_link.title
Тетяна Ніколаєнко: політична журналістика та інформаційні війни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Палій Світлана 

# data[].attributes.attachment_link.title
Політична журналістика

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайдіть слова пов'язані з темою політичної журналістики
Успхів!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Палій Світлана 

# data[].attributes.attachment_link.title
Політична журналістика

# data[].attributes.attachment_link.description
Відгадайте термін, який означає вплив політичної влади на засоби масової інформації з метою контролю потоку інформації.

Термін, який означає втручання політичної влади в процеси роботи журналістів з метою контролю інформаційного потоку.

Форма масової інформації, яка спеціалізується на висвітленні політичних подій і процесів.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Палій Світлана 

# data[].attributes.attachment_link.title
Журналістика

# data[].attributes.attachment_link.description
Поєднайте відповідні слова до певної категорії

# data[].attributes.attachment_link.title
Про політику чи за політиків - Mind Map

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія політичної журналістики, Проблеми журналістики в Україні, Відео по темі, Відомі українські журналісти, Актуальність політичної журналістики, Цікаві с…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні політична журналістика зводиться до слугування олігархічним кланам (за незначними винятками), які у свою чергу вважають політичних журналістів таким собі допоміжним матеріалом для побудови своїх особистих планів, що не завжди збігаються з інтересами держави та її народу.

Яскравим прикладом тих процесів, про які йшлося вище, є трансформація газети "Киевские ведомости". Спочатку це був чудовий проект. Газета сприймалася як доволі незалежна (на скільки можна бути незалежною у нашому суспільстві). Після чергового переділу в мас-медійному просторі газета стала виразником інтересів певної групи політиків, що чітко простежується в усіх її політичних публікаціях.

Окрім того, поява видань "Політика і культура", "Влада і політика", "Бізнес і політика" тощо свідчить не про те, що у нас заполітизоване населення і воно потребує саме таку ж заполітизовану продукцію (соціологічні дослідження показують, що пересічні громадяни цікавляться політикою остільки, оскільки це не є для них першочерговим інтересом). Це свідчить лише про те, що наша політична кон'юнктура бажає самовиразитись і намагається це робити через пресу.

Академік Анатолій Москаленко завжди говорив, що преса ніколи не повинна визнавати правил гри політичної кон'юнктури. Сьогодні ж преса не просто визнає ці "правила", а є активним учасником "гри", не завжди чистої і не завжди, як тут уже зазначалося, на користь держави та її народу. Звичайно, це сприяє її вразливості з боку тих, хто задає тон у "грі". Політичні журналісти завжди зазнавали і зазнають утисків як з боку влади, так і з боку її опозиції.

Свобода політичної журналістики можлива лише в громадянському суспільстві. В Україні його теж розуміють по-різному. Мирослав Попович стверджує, що треба розрізняти спільноту і суспільство. На його думку, "суспільство є сукупність організацій та інституцій, спільнота є невловима цілісність, що характеризується такими туманними рисами, як "ментальність", "культурно-політична традиція" тощо. Громадянське суспільство є саме суспільство, а не окреслена спільнота".

Свого громадянського суспільства ми ще не маємо. Ми тільки починаємо говорити про необхідність його побудови. З одного боку, є розуміння того, що для побудови громадянського суспільства і для творення модерної української нації потрібно певним чином формувати громадську думку. ЗМІ у цьому мають брати найактивнішу участь (особливо, якщо це стосується піднесення рівня правової та політичної культури населення).

З іншого боку, щоб формувати громадську думку (навіть з найблагороднішою метою), ЗМІ повинні обмежити себе в деяких свободах. Тобто має бути розуміння, що певне питання треба висвітлювати так, але аж ніяк не інакше. Це дуже болісний процес для мас-медіа. Бо нема гарантії того, чи витримають вони ту планку, падіння якої може призвести до перетворення засобів масової інформації у засоби масової пропаганди. Адже "політика-преса-влада" - це те, що повинно підтримувати державність, а не тягнути її у безодню анархії і розбрату".

Те, що політична журналістика завжди знаходиться під прицілом у можновладців, ще раз тільки підтверджує її особливу роль, бо "через неї в найбільш узагальненій і концентрованій формі відображається суть і перспективи розвитку даного суспільного ладу".

Окрім того, політичний журналіст причетний безпосередньо до процесу забезпечення політичних прав і свобод громадян. Право на інформацію (у тому числі політичну) є одним із головних і невід'ємних прав наших громадян. А політичний журналіст дає можливість отримати (або ж не отримати) всю інформацію про політичні процеси в суспільстві, що особливо актуальним є під час виборів, коли від отримання політичної інформації залежить і право вибору кожного громадянина.

Політична журналістика український контекст

# data[].attributes.attachment_link.title
Про політику чи за політиків?

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні політична журналістика зводиться до слугування олігархічним кланам (за незначними винятками), які у свою чергу вважають політичних журналістів таким собі допоміжним матеріалом для побудови своїх особистих планів, що не завжди збігаються з інтересами держави та її народу. Яскравим прикладом тих процесів, про які йшлося вище, є трансформація газети "Киевские ведомости".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Юріївна Шахіна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Юріївна Шахіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Теоретичні відомості 

# data[].attributes.attachment_link.title
Про політику чи за політиків?

# data[].attributes.attachment_link.description
Опитування випускників 11-го класу та студентів по темі політичної журналістики

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ВІККА - Черкаси / Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Про війну і владу, медицину і журналістику - ЧЕТВЕРТА ВЛАДА