# data[].attributes.body
Piscina

No pas tots els matins,

ni que sigui diumenge,

podem obrir-nos a la vida,

saber tot d'una que no és tan sols

frustració, treball, sinó llis trampolí

des d'on, erecte, salta el cos i cau

en la piscina oblonga

d'on sembla que no pugui sortir mai.

En surt, però, somrient,

regalimant, lluminós,

i s'abandona a prendre el sol.

(Vinyoli, Joan)

# data[].attributes.body
Tu (Carles Camps)

# data[].attributes.body
L'ull en el cel

No tinc costa on aferrar-me aquesta tarda de dissabte

interminable en la programació esportiva

quan repeteixo el teu nom astorat davant el pastís

de núvols que torna blanca la mirada on és escrit.

L'altura és el mar on veig el teu cos,

el cel roig darrere l´home que neteja l'espigó

i no pensa en tu ni quan la brisa xoca contra la galta

acabada d'afaitar abans d´entrar al torn de nit.

Es mouen els gats pel passeig de la Mar Bella,

crits sords cap al cementiri dels sons,

cap a l'abocador de paraules dites i no dites,

cap al silenci immens de no tenir el teu silenci.

(David Castillo)

# data[].attributes.body
Tant se me'n dóna

(Joan Brosa)

El que em molesta de les competicions

és que sempre es tracta de guanyar

o de perdre i no tant només de córrer

amigablement una petita aventura.

# data[].attributes.body
El soldat
Retornes pel camí amable dels salzes
i es fan arrera tots els dols.
A cada passa una engruna de tu
mossega amb insistència el fons del cor
fins desfilar el cabdell de la tendresa.

Encara no fa res
que el teu gest nou despengi d'antics claus
els signes apresos a força de llegir
horitzons de l'ocàs. Reinventar
cada paraula, cada silenci, cada
passeig brumós vora les llotges és inútil:
portes promeses noves i jo ho sé
-potser per tot això m'ha estat més fàcil
de traginar el bagatge de l'enyor-,
però puc dir-te cor fidel.

Ens abraçam al port. Volgudament
ignoram la mudança. A les mans
l'espasa de desembre ens dóna alè
per eixarmar camins, nous viaranys.

(Autora: Margalida Pons)

# data[].attributes.body
Pintura caminada

Si me l’estimo -tu diràs-, tan bell,

aquest paisatge verd i ple d’onades!

Com m’agrada d’anar més enllà amb ell

sobre la tela, amb quatre pinzellades,

de nit! I obrir camins amb el pinzell,

com si em cridés a perdre’m i a vegades,

entre pintura i obaga, al cantell,

seure en un marc sota alzines daurades.

Paisatge i jo fugim per la pintura,

ens endinsem pels boscos novament:

Montalt, Montnegre, el mar, res no ens atura.

Torno cansat quan penso, bo i content,

que és el mateix el quadre i la natura.

Tot passejant els quadres van creixent.

(PereJaume)

# data[].attributes.body
Malaltia. Cambra d'hospital

(Nadal i Tàrrega, Miquel)
Malaltia. Cambra d’hospital.

El València havia guanyat

fora de casa.

Tothom et va plorar:

família de serps i escorpins.

Ja fa nits que no et veig

a la fresca, iaia.

# data[].attributes.body
Dóna'm la mà (Joan Salvat-Papasseit)

Dóna'm la mà que anirem per la riba

ben a la vora del mar

bategant,

tindrem la mida de totes les coses

només en dir-nos que ens seguim amant

Les barques llunyes i les de la sorra

prendran un aire fidel i discret,

no ens miraran;

miraran noves rutes

amb l'esguard lent del copsador distret.

Dóna'm la mà i arrecera la galta

Sobre el meu pit, i no temis ningú.

I les palmeres ens donaran ombra.

I les gavines sota el sol que lluu

ens portaran la salabror que amara

a l'amor, tota cosa prop del mar

i jo, aleshores, besaré ta galta;

i la besada ens durà el joc d’amar

Dóna'm la mà que anirem per la riba

ben a la vora del mar

bategant,

tindrem la mida de totes les coses

només en dir-nos que ens seguim amant.

# data[].attributes.body
Mira'm encara i més (Anna Montero)

Parla’m encara i més  Maria-Mercè Marçal
Mira’m encara i més.

que el temps és un cristall
entre nosaltres d’arestes fosques.
que el dia és un bassal
on la llum frisa.
mira’m encara i més
i si els ulls no troben l’espai
que els emmiralla,
i si els ulls es perden,
mira’m encara i sempre,
que la llum traça cercles
i l’ombra és un avenc.
mira’m ara encara i sempre.
que res no trenque la pell
d’aquest crepuscle que ens torna
una vegada i mil vegades mil
el corrent marí d’aquesta onada.
mira’m una vegada més.

# data[].attributes.body
Cansament

Sóc un vençut, sóc un vençut,

un jove, ja sens joventut.

En les tempestes del meu cor

ha mort en flor

el meu amor.

Les noves roses no han florit

i és abatut mon esperit.

Sense esperances vaig pel món

com un indòmit vagabond

que falt d'amor, mancat de fe,

no sap on va ni sap d'on ve.

I m'acompanyen els meus morts;

la caixa blanca dels records,

la caixa blanca i misteriosa

que porte sempre sobre mi

com una càrrega agradosa

que no em detura pel camí:

la caixa blanca on he tancat

dolces cançons

i he soterrat

les il·lusions.

Sóc un vençut, sóc un vençut,

un jove, ja sens joventut.

(Duran i Tortajada, Miquel)

# data[].attributes.body
El combat (Marià Villangómez)

I aquells homes anaven al combat. Ells sabien

almenys que defenien un tros de terra, una casa,

allí a la vora,

el pa de tots, dins el rebost o a l'era,

i això els decidia a la mort.

Acceptaven, sense saber, un secular martiri:

ni tan sols creien que allò es pogués fer acabar.

# data[].attributes.body
L'obscè

Unes llàgrimes de cera roent

cauen damunt dels fulls del periòdic

que he estès a terra, just on un soldat

custodia, quiet com un molló,

un grapat de cadàvers. I l'espàtula

es paralitza enlaire. No pels morts,

obscurs i bells, ni pel posat de plom

que el dur mester de guerra sol·licita,

sinó per la delectança, allà a sota

dels meus genolls, amb què el milicià

mira la càmera, l'obscenitat

amb què ignora la mort dels altres homes.

Amb un rampell de fúria, l'agafe

en un manyoc, el diari, i l'enfonse

en el vaixell escaldat de la cera.

I així, per un atzar desventurat,

l'acte quotidià de depilar-me

es converteix en ofensiva bèl·lica

de conseqüències imprevisibles.

Maria Josep Escrivà i Vidal

# data[].attributes.body
El soldat (Margalida Pons)

Retornes pel camí amable dels salzes
i es fan arrera tots els dols.
A cada passa una engruna de tu
mossega amb insistència el fons del cor
fins desfilar el cabdell de la tendresa.

Encara no fa res
que el teu gest nou despengi d'antics claus
els signes apresos a força de llegir
horitzons de l'ocàs. Reinventar
cada paraula, cada silenci, cada
passeig brumós vora les llotges és inútil:
portes promeses noves i jo ho sé
-potser per tot això m'ha estat més fàcil
de traginar el bagatge de l'enyor-,
però puc dir-te cor fidel.

Ens abraçam al port. Volgudament
ignoram la mudança. A les mans
l'espasa de desembre ens dóna alè
per eixarmar camins, nous viaranys.

# data[].attributes.body
M'ensenyaren, primer, a riure'm de tot

M'ensenyaren, primer, a riure'm de tot,

i, quan van voler que aprengués de lletra, jo els mirava i reia, sense dir ni un mot.

Tot i els resultats, donaven empenta,

ritme a la matèria, complicant lliçons.

I jo, amb tot el morro, vinga fer-ne befa.

Van pensar si el tema no era més seriós

i era que jo els treia graus d'intel·ligència, o que no allargava a tret de cagalló.

Van mirar-me als ulls, just a la nineta, i el somriure estava entaforat al fons.

Van dir: - Vinga, nen, obre la boqueta!

Digue'ns què et fa gràcia... I, des de llavors, que estic explicant-ho en forma de poemes.

(Josep Pedrals)

# data[].attributes.body
Clac

Si tots els mons que es toquen i s'ignoren

a banda i banda de mur es veiessin

farien la gran volta de campana

pobles petits ciutats grans cases soles

i els teus crits de dolor serien danses

regals joia alegria dels infants,

que si no em moro.

Autor: Enric Casasses

# data[].attributes.attachment_link.description
Enric Casasses i Figueres, nascut a Barcelona l'any 1951, en ple franquisme, fill del químic i poeta, Enric Casassas i Simó, i de la també química, Pepita Figueras i Cros, és poeta, autor d'una obra genuïna i inclassificable d'influències heterogènies, rapsode de prolífica activitat recitadora i traductor i col·laborador amb diverses editorials.

# data[].attributes.body
Horaris nocturns (Joan Margarit)

Estic dormint amb tu i sento passar els trens.

Em travessen el front els llums de finestrelles

estripant el vellut blau fosc d'aquesta nit.

L'estona de silenci em deixa un llum vermell,

la nota a un pentagrama de cables i de vies

obscures i lluents. Estic dormint amb tu

i els sento com s'allunyen amb el soroll més trist.

Potser m'he equivocat no pujant en un d'ells.

Potser l'últim encert és -abraçat a tu-

deixar que tots els trens se'n vagin en la nit.

# data[].attributes.body
Els verbs de la jugada (David Jou)

Salta, controla, talla, busca, passa,

la pilota corre veloçment

sobre la gespa, per l'aire.

Recupera, centra, frena, aguanta, avança,

els jugadors teixeixen un tapís

amb l'únic fil d'una pilota màgica.

Sorprèn, supera, envia, rebota, llança,

vint-i-dos jugadors i una pilota

fan un univers inacabable.

Corre, afina, perd, prepara, tapa,

pica, toca, dribla, remata, xuta,

el gol enfonsa els uns i exalta els altres.

# data[].attributes.body
L'hort (Marià Villangómez)

Sol post. El vespre davalla

damunt el camp pla i obert.
L’hort és més tendre i més verd.
Encara el pagès treballa.

El reflex d’un reguerol.
L’infant torna amb la porcella
i l’al.lota amb la vedella
pel pacífic corriol.

La sínia es queixa, cansada,
i al safareig cau el broll
amb un alegre soroll
que emplena l’hora callada.

L’era amb els daurats pallers,
la casa cúbica i blanca,
les dacseres de la tanca
i el racó dels tarongers.

I l’hortolana disposa,
sota el parral, la frescor
de l’aromàtic meló
i la síndria verda i rosa.

# data[].attributes.body
Terra Natal (Marià Villangómez)

# data[].attributes.attachment_link.description
(de fons podeu sentir a Marià Villangómez recitant el seu poema)