# data[].attributes.attachment_caption
Skatītāju kopkora foto. Es sēžu beigu rindā, kreisajā pusē

# data[].attributes.headline
LNSO, Goran Gora un Brāmss – simfoniskās mūzikas entuziastiem skanēs slavenās “Ungāru dejas”

# data[].attributes.subject
LNSO, Goran Gora un Brāmss – simfoniskās mūzikas entuziastiem skanēs slavenās “Ungāru dejas”

# data[].attributes.body
Nekad dzīvē neesmu bijis uz simfoniskā orķestra koncertu, bet nu bija tā iespēja tomēr uz tādu aiziet un ļauties skaistajām, smadzeņu viļņus pārmainošajām skaņām. Biļetes mums sagādāja draudzenes mamma. Pirms tam neko nezināju ne par Goran Gora, ne par Brāmsu. Tikai pirms izrādes nedaudz to paklausījos, lai saprastu vai tomēr kāds skaņdarbs kaut kur bija dzirdēts. Un biju dzirdējis gan! "Ungāru deja nr. 5" bija tik daudz dzirdēta un bija īpašs prieks un vēlme to dzirdēt dzīvajā.
Johans Brāms (1833-1897) bija vācu klasiskās mūzikas komponists, kurš izveidoja plašu mūzikas mantojumu. Brāms kā komponists bija ietekmēts arī ar ungāru tautasdziesmām un dejām, ko viņš bija dzirdējis savā ceļojumā uz Ungāriju. Brāms sarakstīja vairākas skaņdarbu sērijas, ko varētu dēvēt par ungāru dejām, tostarp slavenākā ir viņa Ungāru dejas Nr. 5. Šīs kompozīcijas ir pazīstamas ar savu enerģisko un temperamentīgo raksturu, kurā var ieraudzīt skaidru ietekmi no ungāru tautas mūzikas. Viņa kompozīcijas ir iedvesmojušas daudzus citus mūziķus un tautu mūzikas mīļotājus, kā arī tās ir bieži izmantotas dažādos kino un teātra projektos. Brāms savās ungāru deju sērijās ir izmantojis dažādas tradicionālās ungāru deju formas, tostarp csárdás, friss, verbunkos, un citus. Viņš ir radījis sarežģītas, bet tajā pašā laikā emocionāli piesātinātas skaņdarbu kompozīcijas, kas atspoguļoja gan ungāru, gan vācu mūzikas tradīcijas.
Koncerts notika Lielajā ģildē. Par akustiku nekādīgi nevar sūdzēties, kā arī bija interesanti, ko par Johansu Brāmsu pastāsta Goran Gora, jo viņš, pauzītēs starp dziesmām, stāstīja par Johansa Brāmsa dzīvi un atgadījumiem, par viņa pilnīgi nesaprotamo, bet apbrīnojamo un apskaužamo dienas grafiku un par nemirstošo mīlestību pret precētu sievieti. Koncerta vidū notika arī kas neparasts, Goran Gora gribēja iesaistīt arī skatītājus, tādēļ piedāvāja ierakstīt piedziedājumu ar mūsu palīdzību. Mums bija jādungo līdzi orķestrim un tad pēc pāris mēģinājumiem ļāva to darīt un ierakstīt. To visu salika kopā un šis ieraksts tagad ir pieejams youtube vietnē: https://www.youtube.com/watch?v=pTblkwav3vQ

# data[].attributes.attachment_caption
Bilde no pasākuma, labajā apakšējā stūrī var redzēt manu draudzeni, bet es gan esmu ārā no kadra

# data[].attributes.body
Tā kā tikai salīdzinoši nesen esmu pievērsies gaumīgai velna dziras lietošanai, tad vēlējos nedaudz paplašināt savu redzesloku alus sfērā. Mamma bija sejas grāmatā atradusi rakstu par valmiermuižas tumšā alus degustācijām un izlēmu aiziet un uzzināt ko jaunu. Devos kopā ar savu draudzeni un tad mēs bijām gatavi pilnīgam garšas kārpiņu piedzīvojumam.
Uz degustāciju tika piedāvāti 5 alus veidi - Ķiršu tumšais alus, tumšais dūmalus, ziemas alus, tumšais alus un viens īpašais veids, kam nevaru atcerēties nosaukumu, bet kurš tiek turēts 4 gadus vienā mucā. Klāt tika piedāvātas arī uzkodas - cietais siers, šokolāde ar ķimeņu sēkliņām un karamelizēts iesals. Vislabāk garšoja tie rūgtākie kopā ar saldo karamelizēto iesalu. Katru alus veidu pasniedza atsevišķā, tam alum paredzētā glāzē, kas papildināja garšu. Visvairāk man tomēr patika tumšais alus, jo tas bija ne īpaši rūgts un ar ne īpaši savādām smakām vai piegaršām. Visu vakaru par aliem stāstīja meistars un tika paskaidrotas mazākās detaļas. Valmiermuižas alus ir augstas kvalitātes alus, kas gatavots ar rūpību un mīlestību no dabīgām un kvalitatīvām izejvielām. Tas ir ražots ar tradicionālajām metodes un modernajām tehnoloģijām, lai panāktu perfektu garšas un aromāta līdzsvaru. Valmiermuižas alus klāsts ietver dažādus alus veidus, tostarp gaišos, tumsos, kā arī aukstumā nogatavinātos alus, kas ir vērtīgs atklājums. Alus tiek iepakots dažādos iepakojumos - no pudelēm un bundžām līdz lielajiem alus tvertnēm. Valmiermuižas alus ir kļuvis par populāru alus zīmolu Latvijā un tā ražotne ir iemīļota tūristu vidū.
Kopumā uzzināju daudz un tagad varu palielīties saviem draugiem savās labajā alus izpratnē saviem draugiem. Viss kopā maksāja tikai 16 eiro, kas ir ļoti labi, jo, kādā citā bārā, tā nauda aizietu uz kādiem 3 aliem un neko jaunu es neuzzinātu. Apkārt bija ērta un silta gaisotne un varēju izbaudīt alu un neraizēties ne par kādām ārpasaules problēmām.

# data[].attributes.body
Aprīlī notika viens no gaidītākajiem pasākumiem šajā semestrī - notika pirmais grupas "Dižtupeņi" koncerts Rīgas Valsts Vācu ģimnāzijā. Koncerts gan notika tikai rvvģ skolēniem, tādēļ apmeklētāju nebija tik daudz, bet tas nebija galvenais. Galvenais, ka viņam sanāca un visiem patika koncerts.
Grupu "Dižtupeņi" uzsāka mans draugs Gustavs, pagājušā gada martā. Tas ir tāds jokains projektiņš, kuru viņš neuztver īpaši nopietni un netaisās īpaši nopelnīt uz tā. Visu dara viņš pats - spēlē uz ģitāras un basa, un dzied, bet pārējos instrumentus pievieno elektroniski, caur programmatūru. Tikai uz koncertu Gustavs atrada dažus cilvēkus, kas varēs nospēlēt uz instrumentiem dzīvajā. Grupas dziesmas sākumā bija par jokainiem tematiem, kā arī bija latviešu dziesmu coveri, bet tad palika nopietnākas, jo viņš sastapās ar grūtu situāciju dzīvē. Jaunākā dziesma "Paņem cūku nobučo" ir viņa lielākais hits (tā arī ir mana mīļākā meldiņa)
Kopumā koncerts bija izdevies, brīži starp dziesmām tika piepildīti ar ļoti ļoti gaumīgiem jokiem un dziesmas tik tiešām sanāca izpildīt, neskatoties uz to, ka sagatavoties nebija tik daudz laika un daudzi no grupas tikai nesen ir sākuši apgūt savus instrumentus. Uz koncertu aizvilku arī savus draugus, kuriem viss arī ļoti patika. Un protams bija arī mošpiti un grūstīšanās - tā kā tam ir jābūt >:)

# data[].attributes.body
Tā kā draudzenes brālēns ir izveidojis pats savu teātra studiju "kāpnes", tad bija skaidrs, ka es kaut kad tikšu arī uz kādu izrādi un varēšu novērtēt viņa augsto sniegumu šajā agrajā vecumā. Izrāde notika "Provodņikā", tā ir veca padomju laiku rūpnīca, kurā ir daudz neatrenovētu telpu, bet dažas jau tiek izmantotas kreatīvi. Viss notika kādā vecā aktu zālē, kura jau tajā laikā tika izmantota šādām līdzīgām vajadzībām. Izrāde ilga veselas 3 stundas! Starpbrīža laikā mēs staigājām apkārt, pa vecām un pamestām istabām un pētijām pagātnes sekas
Pati izrāde ir balstīta uz Kristiānes F. grāmatu ar tādu pašu nosaukumu. " Mēs, zoo stacijas bērni " ir autobiogrāfiskā grāmata, ko sarakstījusi Kristiāne F un tā stāsta par bērnu dzīvi, kuri cīnās ar smagām narkotiku atkarībām. Grāmatā aprakstīti patiesi notikumi, ko piedzīvoja Kristiāne un viņas draugi savā jaunībā, kā arī kā viņi tika ierauti bīstamās narkotiku pasaules tīklā. Grāmata sniedz ieskatu par to, kā narkotiku atkarība var ietekmēt dzīvi un kā šāda atkarība var radīt sarežģījumus ne tikai atkarīgajam, bet arī viņa ģimenei un draugiem. "Mēs, zoo stacijas bērni" ir stāsts par atveseļošanās procesu, spēku un cerību, kas sniedz iedrošinājumu tiem, kas piedzīvo līdzīgas situācijas, ka var izkļūt no atkarības un sākt jaunu dzīvi.
Izrāde bija brīnišķīga, tajā bija ļoti labs David Bowie mūzikas pavadījums un iespaidīgi skaņas un vizuālie efekti. Tā ir ļoti mākslinieciska, mūsdieniska un asas emocijas izraisoša. Ļoti izbaudīju katru tās sekundi un pat aizdomājos par filmas noskatīšanos. Aktieri ļoti labi attēloja visas sāpes un ciešanas (kuru tur bija daudz un dikti) un lika just līzi - gribēju es vai ne.

# data[].attributes.attachment_caption
Es sēžu pie loga, festivāla laikā. (Logi bija aplīmēti ar dzeltenu plēvi, bet mana kamera to gaismu uztvēra kā zilu?!)

# data[].attributes.body
Pagājušogad aizgāju uz Survival Kit 12, bet tas bija ar draugiem kompānijas dēļ un īpaši neko no tā neatceros, tikai to, ka bija nu tā interesanti it kā un kaut kāda māksla jau tur bija. Šogad sāku vairāk interesēties par laikmetīgo mākslu un visu mākslu kopumā, jo maijā biju uz teātra festivālu Zviedrijā un tur bija daudz laikmetīgās mākslas priekšnesumu, kuri man ļoti iepatikās, jo lika būt ne tikai skatītājam, bet arī domātājam. Laikmetīgā māksla katram ir kaut kas cits un dažādiem cilvēkiem var izraisīt ļoti dažādas emocijas, jo tajās parasti ir iesaistīti dziļi motīvi. Ejot uz laikmetīgās mākslas izstādi vai teātri, nekad nezinu, ko tieši izjutīšu, bet zinu, ka man patiks. Tādēļ nolēmu aiziet uz Survival Kit 13.
Kā jau rakstīts, Survival Kit 13 ir mākslas izstāde. Izstāde katru gadu notiek Rīgā, Latvijā, kādā tukšā ēkā. Šogad tā notika no 3. septembra līdz 16. oktobrim. Oriģināli festivāls radās kā reakcija uz ekonomiskās krīzes skarto Latviju ar mērķi rosināt sabiedrību reaģēt uz pārmaiņām mūsdienu pasaulē un pārdomāt dažādas izdzīvošanas stratēģijas. Katru gadu festivālam tiek izvēlēta sabiedrībā aktuāla un nozīmīga tēma. Kā festivāla norises vietas tiek izmantotas Rīgas tukšās ēkas, lai pievērstu cilvēku uzmanību to nākotnes attīstības potenciālam. Biju uz izstādi Vecrīgā, Pils ielā 23. Tajā var apskatīt 70 mākslas darbus, liela daļa ir vizuāli, bet daļa ir arī audiāla.
Teikšu uzreiz... Izstāde man ļoti ļoti patika. Varbūt nesanāca to izbaudīt visā pilnībā, jo gāju ar draugu, kas visur steidzas un negribējās īpaši atpalikt, bet tagad saprotu, ka vajadzēja tomēr pavadīt pie katra mākslas darba tik daudz laika, cik pašam likās nepieciešams. Diezgan nopietna un sāpīga tēma bija karš, kas bija galvenais motīvs šajā izstādē, jo pats gada sākumā ļoti ļoti aktīvi sekoju katram sīkākajam notikumam un pavērsienam karā, un tas ļoti negatīvi ietekmēja manu psihi un attiecības ar citiem. Redzēt darbus saistītus ar karu bija ļoti interesanti, bet arī sāpīgi, jo vairāk un vairāk saproti, ka tie tiešām ir īsti cilvēki un šis tiešām notiek salīdzinoši netālu. Izstādes laikā pie mums arī pienāca viena sieviete gados un skaidroja un stāstija par darbiem, bija tāda neliela diskusija, kas man ļoti ļoti patika un es tagad gribētu ar viņu par to parunāt vairāk (man liekas, ka viņa varētu būt viena no organizatorēm vai māksliniecēm).

# data[].attributes.attachment_caption
Trīs galvenie varoņi, no kreisās puses, Haralds Vudmens, Burts Berendsens, Valērija Voze.

# data[].attributes.body
Kādu dienu skatijos kino ar draugiem "Forum cinemas" un protams, ka pirmstam rāda citu filmu treilerus, lai reklamētu jaunos, episkos, brīnišķīgos filmotogrāfijas šedevrus. Ieraudzīju šīs filmas treileri un izskatījās patiešām aizraujoši, daudz augstas klases aktieru, brīnišķīga atmosfēra un interesants laika periods. Viss izskatījās perfekti, zinājul, ka man šī filma patiešām ir jānoskatās. Un tā es nolēmu ar savu draudzeni aiziet un noskatīties šo vilinošo filmiņu par triju draugu grupiņu pēc kara.
Filma stāsta par trīs draugiem, kuri, 1933. gadā izmeklējot atvaļināta ASV ģenerāļa nāvi, atklāj vienu no lielākajām sazvērestībām ASV vēsturē. Visi trīs vispār sastapās Pirmā pasaules kara beigās, kad Haraldu un Burtu, dienējot kopā, ievainoja Francijā. Tur viņus izārstēja ekstravagantā un nedaudz savādā ārste Valērija Voze, kas vāca visus šrapneļus no cilvēku ķermeņiem un veidoja no tiem mākslas darbus. Tālāk visi trīs draugi dzīvoja kādu laiku Amsterdamā, bet pēc laika šķīrās un Haralds ar Bertu divatā ASV atvēra savu klīniku. Visi trīs sastopas atkal, kad Haralds un Burts izmeklē slepkavību. Draugu trio atkal strādā kopā un tiem sanāk atklāt milzīgu sazvērestību, nacisti mēģina izveidot klīnikas, lai kastrētu vīriešus un kontrolētu tos pa visu pasauli. Beigās ir kulminācija, kurā atrod galveno ļaundari.
Filma bija absolūti šausmīga, ak dievs. 2 stundas un 14 minūtes es pavadīju nesaprotot ne velna, kas tur notiek. Viss stāsts ir izstāstīts ļoti haotiski un ir slikti salikts kopā. Aktieru spēle ir laba, bet brīžos liekas pat pārāk nedabiska (minu, ka tā lika uzvesties režisors). Filmā ir notikumi, kas vispār pat nesaistās ar galveno stāstu un ir tik ļoti daudz detaļas, kuras tālāk filmā vispār neparādās. Ir pieminētas lietas, kas teorētiski varētu būt ļoti interesantas, ja tās mēģinātu attīstīt tālāk, bet nē - vienkārši pasaka to un viss. Manuprāt, mēģinot padarīt visu stāstu neparedzamu un interesantu, filma ir pārāk haotiska, tā nepakļaujas loģikai. Protams, ir tādas filmas, kas nepakļaujas loģikai un ir izcilas, bet šī ir vienkārši nesaprotama. Man pat nav ko īpaši vēl pateikt, jo nu tiešām šis ir vienkārši absolūti briesmīgi. Filma nepatika arī kritiķiem un zaudēja daudz naudas, kas ir ļoti ļoti saprotams, jo labu aktieru tur bija pa pilnam.

# data[].attributes.headline
ĶĪNAS LAIKMETĪGĀ DZEJA. JANA LJIEŅA (YANG LIAN) LASĪJUMI

# data[].attributes.subject
ĶĪNAS LAIKMETĪGĀ DZEJA. JANA LJIEŅA (YANG LIAN) LASĪJUMI

# data[].attributes.body
Sondore nu bija iedevusi uzdevumu kārtējo gadu iet uz dzeju dienām. Vienīgā atšķirība ir tāda, ka man šogad tas tiešām interesēja, nezinu pat kas notika tāds, kas lika man tā ieslīgt noslēpumiem pilnajā mākslas pasaulē. Ieraudzīju ierakstu kalendārā par ķīniešu dzeju un padomāju, ka tas tā interesanti izklausās - varētu pavērt savu redzesloku plašāku un tiešām izpētīt citas kultūras. Draugi arī stāstija, ka ies uz tieši šo dzeju dienas pasākumu, tādēļ biju pārliecinājies par savu došanos.
Pasākums notika mākslas centrā 'Noass", AB dambī 2, Rīgā. Tas notika vairākās daļās. Sākumā Dzejnieks nolasīja kādu daļu un tad Ieva Lapiņa nolasīja pašas sarakstītus atdzejojumus latviešu valodā. Otrajā daļā Franks Kraushārs piedāvās vispārēju ieskatu ķīniešu laikmetīgajā lirikā un mūsdienu Ķīnas kibertelpā, kurā šobrīd parādās jauna rakstura dzeja. Tas ir jauns, interesants fenomens, ko raksturo mūsdienu ķīniešu autoru klasisko dzejas formu un leksikas sasaiste ar kiberslengu un dialektiem, tādejādi apejot gan automatizēto cenzūru, gan veidojot mūsdienu ĶTR apstākļiem atbilstošu dzejas valodu. Dzejoļos galvenais motīvs bija brīvība un karš, diezgan drūmi, bet ļoti mūsdienīgi, kā arī daži dzejoļi bija par tagadējo karu Ukrainā.
Man pasākums ļoti gāja pie sirds, es tiešām to izbaudīju. Man ļoti patika tas, ka Jans pats lasīja dzeju oriģinālvalodā, varēja sajust tās īstās autora emocijas un pat izsekot līdzi emocionālajiem pārdzīvojumiem, nezinot vārdus. Daži viņa teicieni bija vienkārši brīnišķīgi un sapratu, ka domājam mēs visi nedaudz citādāk, bet ja kādam ir tiešām laba doma, tad visi saprot, ka šis patiešām ir kaut kas ģeniāls, tas ir tas, kā es jutos klausoties šo dzeju. Es jutu atšķirības, bet tie eksistenciālie jautājumi, kas tika jautāti dzejā tik ļoti ar mani rezonēja, ka es visu sapratu ļoti labi un apbrīnoju dzejnieka ģenialitāti

# data[].attributes.body
Kādu labu brīdi jau esmu gribējis šo noskatīties un beidzot pieķēros. Sākumā tas bieži rādijās "Netflix", esmu arī kaut ko dzirdējis no dažiem draugiem un paziņām, ka esot baigi labs. Vispār sākumā biju nedaudz skeptisks, jo vispār šovus kā tādus daudz neskatos un no tajiem redzētajiem biju jau izveidojis priekšstatu, ka šovs tik tāda izklaide vien ir un nekādas dziļākas domas tam nav, tas ir vienkārši izveidots tādēļ, lai noturētu tevi pie ekrāna tās 30 minūtes, tad kamēr slēdz nākamo sēriju tu it kā atpūties un neesi tik pārsātināts, un tad atkal tā pusstunda un tu vienkārši nevari no ekrāna atgriezties. Bet nu ar šo bija citādāk, bet arī principā tāpat, nezinu pat.
Bojack Horseman ir TV šovs, kurā galvenais varonis ir slavens 90. gadu tv šova aktieries, Bodžakam ir daudz naudas un viss, ko viņš vēlās, bet katru dienu viņš pavada lietojot narkotikas vai dzerot. Viņš tik turpina dzīvot un īpaši neaizdomājas par to, kā viņš ietekmē citus cilvēkus, bet ar laiku tas viss sāk ļoti sāpīgi atspēlēties... Šova gaitā viņš mēģina atrast sevi un izlabot visas kļūdas, kuras pieļāvis, bet saprot, ka dažas kļūdas nevar vairs izlabot, viss, ko var darīt ir nepieļaut tās nākotnē. Šovs pēta tādus grūtus jautājumus, kā piemēram: kas ir laime? kā būt laimīgam? kāda ir dzīves jēga?
Jau no paša sākuma šis zirgs iekaroja manu sirdi ar savu humoru un vieglprātību, bet jo tālāk es skatijos, jo vairāk es sapratu cik ļoti es viņu ienīstu un cik ļoti es ienīstu to, ka viņam līdzinos. Protams, es neesmu tik šausmīgs cilvēks, kā viņš, manuprāt, man līdz tam vēl ir patālu. Bet šis līdzība dažās vietās man lika saredzēt kā es izturos pret citiem un lika man mainīties, es sapratu, ka būt savtīgam nepavisam nav manās interesēs un man nekādīgi nenāk par labu, kā arī, ka dažas lietas un kļūdas vairs nevar izmainīt. Viss, es to esmu izdarījis un viss, nu nevaru es tur kaut ko mainīt, nevaru es atgūt to lauzto uzticību, nevaru es vairs. Viss, ko es varu darīt, ir fokusēties uz nākotni un skatīties, lai es tādas pašas kļūdas nepieļauju atkal. To bija grūti pieņemt, bet esmu laimīgs, ka es to tiešām sapratu.