# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії. Тарас Шевченко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алексей Лоленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Малярство Кобзаря

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченко.wmv

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко "Причинна"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська література 9 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко - Причинна

# data[].attributes.attachment_link.title
″Причинна” Аналіз (паспорт) твору - Тарас Шевченко - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Шевченко ”Причинна” аналіз - жанр, тема, ідея, рік написання, художні засоби, образи, ознаки романтизму, план до твору. Літературний паспорт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1) Поема "Гамалія" відтворює похід козаків у Царгород (бо там у неволі бранці тужать за рідною землею, вірять в те, що там "раду радять, як на турка стати"), бій з турками, повернення козаків з перемогою на Батьківщину.
Похід у Царгород у поемі зображується як визвольний. Запорожці їдуть помститися ворогові за кривди та визволити своїх співвітчизників.
Повертаючись із походу, козаки прославляють свого ватажка, співають про те, що Гамалія їздив "із турецької неволі братів визволяти".

2) У поемі "Іван Підкова" у романтичних образах відтворено боротьбу українського народу проти султанської Туреччини, яка намагалася загарбати українські землі. Шевченко славив мужність і сміливість запорожців, які героїчно боронили свою вітчизну, визволяли полонених із турецької неволі.

Було колись - запорожці

Вміли панувати.

Панували, добували

І славу, і волю.

Та свідками колишньої слави є лиш "могили по полю", вони нагадували сучасникам, онукам запорозьких велетнів, що втрачене можна відновити, що такі люди, як Підкова, і зараз є, бо дух народу незнищенний.

Поет змальовує минулі часи, які протиставляються поневоленій Україні часів Шевченка. Тут помітна деяка ідеалізація минулого, висловлюється туга за ним, що "було колись добре жити на тій Україні".

Поет постійно прагне протиставити жахливому сучасному колишню волю України, про яку тепер тільки високі могили з вітром розмовляють.

Поема "Гайдамаки" (Завдання географа)

"Гайдамаки" - вершина ранньої творчості Т. Г. Шевченка. Ця поема знаменує перехідний період у творчості Кобзаря: від маленьких ліричних творів до великого ліро-епічного полотна, у якому поет по-новому осмислює дійсність. Історичною основою поеми є події народного повстання, спричинені жахливими соціальними та національно-релігійними умовами. Польські поміщики ставились до кріпаків як до нижчої раси, у деяких районах панщина складала 5-6 днів на тиждень, до того ж селянин мав сплачувати податки. Українці терпіли не лише соціальне приниження, а навіть релігійне: заборонялась православна віра.

У травні 1768 р. 70 гайдамаків на чолі із запорожцем Максимом Залізняком виступили з Мотронинського монастиря в густозаселені райони Правобережжя, підбурюючи селян на повстання. За лічені тижні повстання охопило Київщину, Брацлавщину, Поділля. На початку червня 1768 р. повстанці оточили місто Умань - один із найкрупніших центрів польського панства в Україні. На бік повсталого люду перейшов уманський сотник Іван Гонта. Наляканий розмахом Коліївщини ("колій" - повстанець), російський уряд послав військо на допомогу польській армії (військо повстанців складали більше як ЗО гайдамацьких загонів). Підступні дії російських офіцерів, які запросили в гості ватажків повстання та заарештували їх, призвели до поразки повстання - табір повстанців під Уманню був оточений російськими військами.

Ґонту і 800 його козаків росіяни передали в руки польського уряду. Після тривалих катувань повстанців знищили (Ґонту катували три дні, знімаючи клаптями шкіру, а потім четвертували). Залізняка та інших його прихильників було тавровано і заслано до Сибіру.

У поемі Шевченка надана розгорнута картина гайдамацького руху 1768 року на Правобережній Україні, до того ж тема визвольного руху має подвійну перспективу: перша - священна дія, яка може служити прикладом національної свідомості; друга - неконтрольована сліпа руйнівна сила повсталого народу. З одного боку, автор позитивно ставиться до Коліївщини як каральної сили за злодійства конфедератів, з другого боку засуджує криваву розправу гайдамаків, порівнюючи її з пеклом (Залізняк і Гонта "люльки закурили", але від них запалали "і хатина, і будинок"). Поет стоїть на позиції єднання слов'янських народів, але з болем сприймає забуття онуками історичного минулого України.

Під час короткочасної зупинки Шевченка в Астрахані по дорозі з заслання 18 серпня 1857 р. С. А. Незабитовський переписав собі в зошит поему "Чернець" і поезію "А О. Козачковському" з "Малої книжки", а Шевченко переписав йому у цей же зошит вірш "Ще як були ми козаками..." (ІЛ, ф. 1, № 75)Першодрук у журналі "Основа" здійснено за "Більшою книжкою", але з присвятою П. Кулішеві й з відмінами у рядках 15, 46, 51, 92 і 119. У першодруку поему датовано: "1848, Орська кріпость".

Вели́кий льох - алегорична поема Тараса Шевченка, що датована 21 жовтня 1845 р., в селі Мар'їнське. Має жанрове визначення самого Шевченка - містерія.

Ця поема ділиться на три композиційні частини - "Три душі", "Три воро́ни" і "Три лірники", а також епілог ("Стоїть в селі Суботові..."). Героями першої частини є три людські душі молодих дівчат, в образах білих пташок, що сіли на хрест і чекають коли буде розкопаний великий льох у Суботові, бо саме тоді святий Петро за Божим наказом має звільнити їх від митарств на цьому світі і впустити їх до Раю. Кожна душа починає розповідати про себе та про свій "гріх".

Перша душа говорить, що її звали Прісею і вона була вродливою, гарною дівчиною. Та якось коли Богдан Хмельницький їхав уПереяслав на сумнозвіснуПереяславську раду , де він мав присягнути на вірність російському цареві, вона випадково перейшла йому дорогу з повними відрами. Згідно з українським повір'ям, вона начебто допомогла Хмельницькому у його вчинку. Водою, що дівчина потім принесла, отруїлась вона та всі її рідні.

Друга душа говорить, що вона колись жила в Батурині і напоїла водою коня російського царяПетра І , коли той повертався з битви під Полтавою в Москву. Російські солдати вбили родичів дівчини. За те, що вона напоїла коня Петра І, вона померла, а разом із нею і бабуся, що прихистила її у свій хатині.

Третя душа розповідає, що вона колись жила у Каневі і якось її матір вийшла з нею на берег Дніпра. По Дніпру плив корабель із царицеюКатериною ІІ , якій душа, коли ще була дитиною, усміхнулася. За це вона і померла.

Душі летять ночувати в Чуту на дубі, доки великий льох не буде розкопаний.

Далі мова йде про трьох ворон, що похваляються злом, яке вони накоїли у світі, а насамперед в Україні. Між воронами ведеться діалог, вони сперечаються хто зробив більше зло. У творі є одна особливість - третя ворона говорить російською мовою. Ворони кажуть, що в Україні незабаром має народитись визволитель, такий, як колись ІванГонта. Сестри-ворони думають, як його можна згубити - чи золотом, чи чинами і зрештою вирішують його вбити. Ворони летять шукати цю дитину.

Розповідь ведеться про трьох лірників, один з яких сліпий, другий кривий, а третій горбатий. Вони ідуть у Суботів співати про Богдана Хмельницького. Лірники сподіваються щось заробити, бо біля великого льоху, який саме розкопують, проводиться ярмарка. Великий льох розкопують три дні. На третій день там знаходять кістки померлих людей. На ці розкопки приїздить подивитись "начальство" з Москви. Коли це "начальство мордате" почуло, що лірники співають пісні про Богдана їх карають, за те що вони співають про такого ж "мошенника, як і самі".

Потім поет звертається до Богдана Хмельницького пропонуючи йому подивитись на що тепер перетворився Суботов. Шевченко дорікає Хмельницькому, що той підписав договір про підкорення російському царю Олексію. Поет називає Хмельницького "Олексіївим другом" і ще раз пропонує подивитись, що тепер коять в Україні його "друзі", що незважають на те що Богдан "все оддав їм".

Вперше введено до збірки творів у виданні: Кобзарь Тараса Шевченка / Коштом Д. Е. Кожанчикова. - СПб., 1867. - С. 368 - 372 (подано за першодруком).

Пригадуючи читані до заслання збірники І. І. Срезневського "Запорожская старина", "Историю Малой России" Д. Бантиша-Каменського, "Историю Малороссии" М. Маркевича, а ще більше - народні пісні (почасти записані ним самим - див. т. 5 цього видання) про Семена Палія, Шевченко малює образ одного з героїв визвольної боротьби кінця XVII - початку XVIII ст. на Правобережній Україні, вкладаючи в нього, за словами М. Рильського, "одну з найпалкіших своїх думок, одне з найпалкіших своїх почуттів " (Рильський М. Патріотична поема // Літературна Україна. - 1964. - 9 березня). Хоч Шевченко і мав певні підстави, орієнтуючись на історичні праці своїх сучасників, припускати, що чернецтво Палія - історичний факт (насправді Семен Палій ченцем не був), для нього це насамперед художньо-композиційний прийом з метою покласти головний акцент на трагічному моменті в житті героя-патріота, який багато зробив для волі рідного краю, але не бачив і не міг бачити близької перспективи на волю.

Палій Семен - Гурко Семен Пилипович (40-і роки XVII ст. - січень 1710 р.) - фастівський і білоцерківський полковник, один із ватажків визвольної боротьби на Правобережній Україні проти польських загарбників. Спочатку служив у Ніжинському полку, потім перебував на Запорозькій Січі. У 80-х роках з кількома сотнями запорожців перейшов на Київщину, поповнив козацьке військо селянами-втікачами й обрав опорним пунктом свого війська місто Фастів. Козаки під проводом Палія успішно відбивали напади турецько-татарських грабіжників, 1683 р. брали участь у віденському поході польського війська проти турецьких завойовників. На спробу польського уряду підкорити козаків Палій та його соратники С. Самусь, З. Іскра, А. Абазин підняли козаків на боротьбу з польським гнобленням.

На початку XVIII ст. на Правобережній Україні вибухнуло національно-визвольне повстання під проводом Палія. Побоюючись росту популярності Палія серед народу, Мазепа звинуватив його у зносинах з польським коронним гетьманом Г. Любомирським, що був прихильником шведського короля Карла XII, заарештував, обмовив перед Петром І і той 1705 р. заслав його до Сибіру. Після виступу Мазепи проти Петра І Палія було звільнено і він узяв участь на боці Петра І у Полтавській битві 1709 р. Похований у Межигірському монастирі. Подвиги Палія оспівано в численних народних піснях. Шевченко у вірші "Швачка" назвав Палія "славним" за те, що змагався з поляками і водночас давав йому негативну оцінку за те, що він не єднався з І. Мазепою, був проросійської орієнтації. Саме брак власної програми, марність затрачених зусиль переживав герой поеми як свою трагічну провину.

4)

Автор з пошаною згадує видатного вченого чеха Павла Шафарика, який хотів з'єднати всі слов'янські племена. Згадує він і Яна Гуса.
Пригноблений народ мовчить, хоча навкруги панує неправда. Сидить "годований чернець" на апостольському престолі, шинкує людським горем.
Поет звертається до Бога за благословенням на боротьбу.
Так само піднявся на боротьбу проти римської церкви Ян Гус. Церква ця продавала булли, що виправдовували злочини і надавали гарантію перебування в раю.
Ян Гус розриває перед людьми буллу, щоб зменшити повагу до Папи Римського. Ченці у Ватикані збираються на раду і вирішують знищити Гуса.
Ян Гус іде до Констанца на католицький собор, та ченці й барони схопили його і почали судити, називаючи єретиком.
Вранці Гуса ведуть до вогнища. Він починає розповідати людям правду, але ченці швидше його підпалюють та охороняють, щоб не втік. Потім ченці йдуть пити та гуляти. Не здогадуються вони, що слово Гуса не вмре, і скоро підніме повстання Ян Жижк.
Історичною основою твору стала національно-визвольна боротьба чехів під проводом професора Празького університету Яна Гуса проти Римського Папи у XV ст. У своїх лекціях професор викривав облудність отців Ватикану, аморальність католицького духівництва. Після смерті Яна Гуса його послідовники ще тридцять років воювали за волю чеського народу.

Кирило- Мефодіївське братство

Бібліограф ( для перегляду листівки перейдіть по посиланню нижче)

# data[].attributes.attachment_link.title
*Історичне минуле в поетичних творах Т.Г.Шевченка - Всесвітня слава Т.Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
1) Поема "Гамалія" відтворює похід козаків у Царгород (бо там у неволі бранці тужать за рідною землею, вірять в те, що там "раду радять, як на турка стати"), бій з турками, повернення козаків з перемогою на Батьківщину. Похід у Царгород у поемі зображується як визвольний. Запорожці їдуть помститися ворогові за кривди та визволити своїх співвітчизників.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кобзар. Тарас Шевченко.   Іван Підкова

# data[].attributes.attachment_link.title
Т. Шевченко - "Тарасова ніч"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Т.Г. Шевченко. Гайдамаки [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.description
Підготовка до ЗНО з української літератури [Майстер-Клас] https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AefP4iGa2NDgoNqra5k8Gatv Унікальна збірка творів з української літератури, яка потрібна для підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. За короткий час ви прослухаєте твори та значно зекономите час на підготовці!!!

# data[].attributes.headline
Який твір на історичну тематику справив на Вас найбільше враження? Поясніть свій вибір

# data[].attributes.subject
Який твір на історичну тематику справив на Вас найбільше враження? Поясніть свій вибір

# data[].attributes.headline
Перейдіть за посиланням, введіть запит (яке зображення Ви хочете створити, але англійською мовою), завантажте зображення, яке Вам сподобається та розмістіть його під цим постом. Не забудьте підписати свою роботу!

# data[].attributes.subject
Перейдіть за посиланням, введіть запит (яке зображення Ви хочете створити, але англійською мовою), завантажте зображення, яке Вам сподобається та розмістіть його під цим постом. Не забудьте підписати свою роботу!

# data[].attributes.attachment_link.description
Create beautiful artwork using the power of AI. Enter a prompt, pick an art style and watch WOMBO Dream turn your idea into an AI-powered painting in seconds.

# data[].attributes.body
Буравкин

# data[].attributes.headline
Послухайте поему "Сон"

# data[].attributes.subject
Послухайте поему "Сон"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко. Сон (У всякого своя доля) (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
[Тарас Шевченко. Зібрання творів: У 6 т. - К., 2003. - Т. 1: Поезія 1837-1847. - С. 265-278; С. 699-706.]

Попередня Головна Наступна Варіанти

Див. також: Сон ("На панщині пшеницю жала...")

СОН
(Комедія)
Духъ истины, его же міръ не можетъ пріяти, яко не видитъ его, ниже знаетъ его.
Иоанна, глава 14, стих 17.
У всякого своя доля

І свій шлях широкий,

Той мурує, той руйнує,

Той неситим оком

За край світа зазирає,

Чи нема країни,

Щоб загарбать і з собою

Взять у домовину.

Той тузами обирає

Свата в його хаті,

А той нишком у куточку

Гострить ніж на брата.

А той, тихий та тверезий,

Богобоязливий,

Як кішечка підкрадеться,

Вижде нещасливий

У тебе час та й запустить

Пазурі в печінки, -

І не благай: не вимолять

Ні діти, ні жінка.

А той, щедрий та розкошний,

Все храми мурує;

Та отечество так любить,

Так за ним бідкує,

Так із його, сердешного,

Кров, як воду, точить!..

А братія мовчить собі,

Витріщивши очі!

Як ягнята. "Нехай, - каже, -

Може, так і треба".

Так і треба! бо немає

Господа на небі! /266/

А ви в ярмі падаєте

Та якогось Раю

На тім світі благаєте?

Немає! немає!

Шкода й праці, схаменіться.

Усі на сім світі -

І царята, і старчата -

Адамові діти.

І той... і той... А що ж то я?

Ось що, добрі люди:

Я гуляю, бенкетую

В неділю і в будень.

А вам нудно! жалкуєте!

Єй-богу, не чую.

І не кричіть! Я свою п'ю,

А не кров людськую!

Отак, ідучи попідтинню

З бенкету п'яний уночі,

Я міркував собі йдучи,

Поки доплентавсь до хатини.

А в мене діти не кричать

І жінка не лає,

Тихо, як у Раї,

Усюди Божа благодать -

І в серці, і в хаті.

Отож я ліг спати.

А вже підпилий як засне,

То хоч коти гармати -

І усом не моргне.

Та й сон же, сон, напричуд дивний,

Мені приснився -

Найтверезіший би упився,

Скупий жидюга дав би гривню,

Щоб позирнуть на ті дива.

Та чорта з два!

Дивлюся: так буцім сова

Летить лугами, берегами, та нетрями,

Та глибокими ярами,

Та широкими степами,

Та байраками.

А я за нею та за нею,

Лечу й прощаюся з землею. /267/

Прощай, світе, прощай, земле,

Неприязний краю,

Мої муки, мої люті

В хмарі заховаю.

А ти, моя Україно,

Безталанна вдово,

Я до тебе літатиму

З хмари на розмову.

На розмову тихо-сумну,

На раду з тобою;

Опівночі падатиму

Рясною росою.

Порадимось, посумуєм,

Поки сонце встане,

Поки твої малі діти

На ворога стануть.

Прощай же ти, моя нене,

Удово-небого,

Годуй діток; жива правда

У Господа Бога!

Летим. Дивлюся, аж світає,

Край неба палає,

Соловейко в темнім гаї

Сонце зострічає.

Тихесенько вітер віє,

Степи, лани мріють,

Меж ярами над ставами

Верби зеленіють.

Сади рясні похилились,

Тополі по волі

Стоять собі, мов сторожа,

Розмовляють з полем.

І все-то те, вся країна

Повита красою,

Зеленіє, вмивається

Дрібною росою,

Споконвіку вмивається,

Сонце зострічає...

І нема тому почину,

І краю немає!

Ніхто його не додбає

І не розруйнує...

І все-то те... Душе моя, /268/

Чого ти сумуєш?

Душе моя убогая,

Чого марне плачеш,

Чого тобі шкода? Хіба ти не бачиш,

Хіба ти не чуєш людського плачу?

То глянь, подивися; а я полечу

Високо, високо за синії хмари;

Немає там власті, немає там кари,

Там сміху людського і плачу не чуть.

Он глянь, у тім раї, що ти покидаєш,

Латану свитину з каліки знімають,

З шкурою знімають, бо нічим обуть

Княжат недорослих; а он розпинають

Вдову за подушне, а сина кують,

Єдиного сина, єдину дитину,

Єдину надію! в військо оддають!

Бо його, бач, трохи! А онде під тином

Опухла дитина, голоднеє мре,

А мати пшеницю на панщині жне.

А он бачиш? Очі! Очі!

Нащо ви здалися,

Чом ви змалку не висохли,

Слізьми не злилися?

То покритка попідтинню

З байстрям шкандибає,

Батько й мати одцурались

Й чужі не приймають!

Старці навіть цураються!!

А панич не знає,

З двадцятою, недоліток,

Душі пропиває!

Чи Бог бачить із-за хмари

Наші сльози, горе?

Може, й бачить, та помага,

Як і оті гори

Предковічні, що политі

Кровію людською!..

Душе моя убогая!

Лишенько з тобою.

Уп'ємося отрутою,

В кризі ляжем спати,

Пошлем думу аж до Бога,

Його розпитати, /269/

Чи довго ще на сім світі

Катам панувати??

Лети ж, моя думо, моя люта муко,

Забери з собою всі лиха, всі зла,

Своє товариство - ти з ними росла,

Ти з ними кохалась, їх тяжкії руки

Тебе повивали. Бери ж їх, лети

Та по всьому небу орду розпусти.

Нехай чорніє, червоніє,

Полум'ям повіє,

Нехай знову рига змії,

Трупом землю криє.

А без тебе я де-небудь

Серце заховаю

Та тим часом пошукаю

На край світа раю.

І знов лечу понад землею, І знов прощаюся я з нею.

Тяжко матір покидати

У безверхій хаті,

А ще гірше дивитися

На сльози та лати.

Лечу, лечу, а вітер віє,

Передо мною сніг біліє,

Кругом бори та болота,

Туман, туман і пустота.

Людей не чуть, не знать і сліду

Людської страшної ноги.

І вороги й невороги,

Прощайте, в гості не приїду!

Упивайтесь, бенкетуйте -

Я вже не почую,

Один собі навік-віки

В снігу заночую.

І поки ви дознаєтесь,

Що ще є країна,

Не полита сльозьми, кров'ю,

То я одпочину...

Одпочину... Аж слухаю -

Загули кайдани

Під землею... Подивлюся...

О люде поганий! /270/

Де ти взявся? Що ти робиш?

Чого ти шукаєш

Під землею? Ні, вже, мабуть,

Я не заховаюсь

І на небі!.. За що ж кара,

За що мені муки?

Кому я що заподіяв?

Чиї тяжкі руки

В тілі душу закували,

Серце запалили

І галичі силу

Думи розпустили??

За що, не знаю, а караюсь,

І тяжко караюсь!

І коли я спокутую,

Коли діжду краю,

Не бачу й не знаю!!

Заворушилася пустиня.

Мов із тісної домовини

На той остатній Страшний суд

Мертвці за правдою встають.

То не вмерлі, не убиті,

Не суда просити!

Ні, то люди, живі люди,

В кайдани залиті.

Із нор золото виносять,

Щоб пельку залити

Неситому!.. То катаржні.

А за що? Те знає...

Вседержитель... А може, ще

Й Він не добачає.

Онде злодій штемпований

Кайдани волочить;

Он розбойник катований

Зубами скрегоче,

Недобитка товариша

Зарізати хоче!

А меж ними, запеклими,

В кайдани убраний

Цар всесвітній! Цар волі, цар,

Штемпом увінчаний!

В муці, в катарзі не просить, /271/

Не плаче, не стогне!

Раз добром нагріте серце

Вік не прохолоне!

А де ж твої думи, рожевії квіти,

Доглядані, смілі, викохані діти,

Кому ти їх, друже, кому передав?

Чи, може, навіки в серці поховав?

О не ховай, брате! Розсип їх, розкидай,

Зійдуть, і ростимуть, і у люди вийдуть!

Чи ще митарство? чи вже буде?

Буде, буде, бо холодно,

Мороз розум будить.

І знов лечу. Земля чорніє.

Дрімає розум, серце мліє.

Дивлюся: хати над шляхами

Та городи з стома церквами,

А в городах, мов журавлі,

Замоштрували москалі;

Нагодовані, обуті

І кайданами окуті,

Моштруються... Далі гляну:

У долині, мов у ямі,

На багнищі город мріє;

Над ним хмарою чорніє

Туман тяжкий... Долітаю -

То город безкраїй.

Чи то турецький,

Чи то німецький,

А може, те, що й московський.

Церкви, та палати,

Та пани пузаті,

І ні однісінької хати.

Смеркалося... огонь огнем

Кругом запалало,

Аж злякавсь я... "Ура! ура!

Ура!" - закричали.

"Цу-цу, дурні! схаменіться!

Чого се ви раді!

Що горите?" - "Экой хохол!

Не знает параду.

У нас парад! Сам изволит /272/

Сегодни гуляти!"

"Та де ж вона, тая цяця?"

"Вон видишь - палаты".

Штовхаюсь я; аж землячок,

Спасибі, признався,

З циновими ґудзиками:

"Де ты здесь узялся?"

"З України". - "Так як же ти

Й говорить не вмієш

По-здешнему?" - "Ба ні, - кажу, -

Говорить умію,

Та не хочу". - "Экой чудак!

Я всі входи знаю,

Я тут служу, коли хочеш,

В дворец попытаюсь

Ввесты тебе. Только, знаєш,

Мы, брат, просвищенны, -

Не поскупись полтинкою..."

Цур тобі, мерзенний

Каламарю... І зробився

Я знову незримий

Та й пропхався у палати.

Боже мій єдиний!!

Так от де рай! Уже нащо

Золотом облиті

Блюдолизи; аж ось і сам,

Високий, сердитий,

Виступає; обок його

Цариця- небога,

Мов опеньок засушений,

Тонка, довгонога,

Та ще, на лихо, сердешне

Хита головою.

Так оце-то та богиня!

Лишенько з тобою.

А я, дурний, не бачивши

Тебе, цяце, й разу,

Та й повірив тупорилим

Твоїм віршемазам.

Ото дурний! а ще й битий,

На квиток повірив

Москалеві; от і читай,

І йми ти їм віри!

За богами - панства, панства /273/

В серебрі та златі,

Мов кабани годовані,

Пикаті, пузаті!..

Аж потіють, та товпляться,

Щоб то ближче стати

Коло самих: може, вдарять

Або дулю дати

Благоволять; хоч маленьку,

Хоч півдулі, аби тілько

Під самую пику.

І всі уряд поставали

Ніби без'язикі -

Анітелень. Цар цвенькає;

А диво-цариця,

Мов та чапля меж птахами,

Скаче, бадьориться.

Довгенько вдвох похожали,

Мов сичі надуті.

Та щось нишком розмовляли -

Здалека не чути -

О отечестві, здається,

Та нових петлицях,

Та о муштрах ще новіших!..

А потім цариця

Сіла мовчки на дзиґлику.

Дивлюсь, цар підходить

До найстаршого... та в пику

Його як затопить!..

Облизався неборака;

Та меншого в пузо -

Аж загуло!.. А той собі

Ще меншого туза

Межи плечі; той меншого,

А менший малого,

А той дрібних, а дрібнота

Уже за порогом

Як кинеться по улицях,

Та й давай місити

Недобитків православних,

А ті голосити;

Та верещать; та як ревнуть:

"Гуля наш батюшка, гуля!

Ура!.. ура!.. ура! а-а-а..."

Зареготався я, та й годі; /274/

А й мене давнули

Таки добре. Перед світом

Усе те заснуло,

Тіль[ки] де-де православні

По углах стогнали

Та, стогнучи, за батюшку

Господа благали.

Сміх і сльози! От пішов я

Город озирати.

Там ніч, як день. Дивлюся:

Палати, палати

Понад тихою рікою;

А берег ушитий

Увесь каменем. Дивуюсь,

Мов несамовитий!

Як-то воно зробилося

З калюжі такої

Таке диво?.. Отут крові

Пролито людської -

І без ножа. По тім боці

Твердиня й дзвіниця,

Мов та швайка загострена,

Аж чудно дивиться.

І дзиґарі теленькають.

От я повертаюсь -

Аж кінь летить, копитами

Скелю розбиває!

А на коні сидить охляп,

У свиті - не свиті,

І без шапки. Якимсь листом

Голова повита.

Кінь басує - от-от річку,

От... от... перескочить.

А він руку простягає,

Мов світ увесь хоче

Загарбати. Хто ж це такий?

От собі й читаю,

Що на скелі наковано:

Таке диво наставила.

Тепер же я знаю:

Це той первий, що розпинав

Нашу Україну,

Вдову сиротину.

Кати! кати! людоїди!

Наїлись обоє,

Накралися; а що взяли

На той світ з собою?

Тяжко-тяжко мені стало,

Так, мов я читаю

Історію України.

Стою, замираю...

А тим часом тихо, тихо

Та сумно співає

Щось такеє невидиме:

"Із города із Глухова

Полки виступали

З заступами на лінію,

А мене послали

На столицю з козаками

Наказним гетьманом!

О Боже наш милосердий!

О царю поганий,

Царю проклятий, лукавий,

Аспиде неситий!

Що ти зробив з козаками?

Болота засипав

Благородними костями;

Поставив столицю

На їх трупах катованих!

І в темній темниці

Мене, вольного гетьмана,

Голодом замучив

У кайданах. Царю! царю!

І Бог не розлучить

Нас з тобою. Кайданами

Скований зо мною

Навік-віки. Тяжко мені

Витать над Невою.

України далекої,

Може, вже немає.

Полетів би, подивився,

Так Бог не пускає.

Може, Москва випалила

І Дніпро спустила

В синє море, розкопала /276/

Високі могили -

Нашу славу. Боже милий,

Зжалься, Боже милий".

Та й замовкло; дивлюся я:

Біла хмара криє

Сіре небо. А в тій хмарі

Мов звір в гаї виє.

То не хмара - біла пташка

Хмарою спустилась

Над царем тим мусянджовим

І заголосила:

"І ми сковані з тобою,

Людоїде, змію!

На Страшному на судищі

Ми Бога закриєм

Од очей твоїх неситих.

Ти нас з України

Загнав, голих і голодних,

У сніг на чужину

Та й порізав; а з шкур наших

Собі багряницю

Пошив жилами твердими

І заклав столицю

В новій рясі. Подивися:

Церкви та палати!

Веселися, лютий кате,

Проклятий! проклятий!"

Розлетілись, розсипались,

Сонечко вставало,

А я стояв, дивувався,

Та аж страшно стало.

Уже вбогі ворушились,

На труд поспішали,

І москалі на розпуттях

Уже моштрувались.

Покрай улиць поспішали

Заспані дівчата,

Та не з дому, а додому!

Посилала мати

На цілу ніч працювати,

На хліб заробляти.

А я стою, похилившись,

Думаю, гадаю, /277/

Як то тяжко той насущний

Люди заробляють.

От і братія сипнула

У сенат писати,

Та підписувать, та драти

І з батька і брата.

А меж ними і землячки

Де-де проглядають.

По-московській так і ріжуть,

Сміються та лають

Батьків своїх, що змалечку

Цвенькать не навчили

По-німецькій - а то тепер

І кисни в чорнилах!

П'явки! п'явки! Може, батько

Остатню корову

Жидам продав, поки вивчив

Московської мови.

Україно! Україно!

Оце твої діти,

Твої квіти молодії,

Чорнилом политі.

Московською блекотою

В німецьких теплицях

Заглушені!.. Плач, Украйно!

Бездітна вдовице!

Піти лишень подивиться

До царя в палати,

Що там робиться. Приходжу,

Старшина пузата

Стоїть рядом; сопе, хропе,

Та понадувалось,

Як індики, і на двері

Косо поглядало.

Аж ось вони й одчинились.

Неначе з берлоги

Медвідь виліз, ледве-ледве

Переносить ноги.

Та одутий, аж посинів,

Похмілля прокляте

Його мучило. Як крикне

На самих пузатих -

Всі пузаті до одного /278/

В землю провалились!

Він вилупив баньки з лоба -

І все затрусилось,

Що осталось; мов скажений,

На менших гукає -

І ті в землю; він до дрібних -

І ті пропадають!

Він до челяді - і челядь,

І челядь пропала;

До москалів - москалики,

Тілько застогнало,

Пішли в землю; диво дивне

Сталося на світі.

Дивлюся я, що дальш буде,

Що буде робити

Мій медведик! Стоїть собі,

Голову понурив,

Сіромаха. Де ж ділася

Медвежа натура?

Мов кошеня, такий чудний.

Я аж засміявся.

Він і почув, та як зикне -

Я перелякався

Та й прокинувсь... Отаке-то

Приснилося диво.

Чудне якесь!.. таке тілько

Сниться юродивим

Та п'яницям. Не здивуйте,

Брати любі, милі,

Що не своє розказав вам,

А те, що приснилось.

СОН
(Комедія)
Джерело тексту:

чистовий автограф у рукописній збірці "Три літа" (ІЛ, ф. 1, № 74, арк. 35 - 49).

Подається за збіркою "Три літа". В рядку 69 помилково написане слово "тенетрями" виправляється за контекстом "нетрями".

Автограф датовано: "8 июля 1844. С.-Петербург".

Датується за автографом: 8 липня 1844 р., С.-Петербург.

Первісний автограф не відомий. У квітні - червні 1846 р., перебуваючи в Києві, Шевченко переписав поему з невідомого автографа до рукописної збірки "Три літа". Під час переписування зроблено чимало виправлень (див. розділ "Інші редакції та варіанти"). На початку 1847 року, найімовірніше, в лютому - березні, під час перебування у селі Седневі у А. І. Лизогуба, Шевченко зробив виправлення чорнилом і олівцем у 148, 261, 415, 544, 560, 566-му рядках. Текст поеми набув остаточного вигляду.

Про те, що існував попередній автограф поеми, свідчив М. І. Костомаров. Згадуючи про своє знайомство з Шевченком у Києві навесні 1846 року, він зазначив, що поет під час другої зустрічі "принес с собою в кармане несшитую тетрадь своих нигде еще не печатанных стихотворений, читал их..." (Костомаров Н. И. Письмо М. И. Семевскому // Рус/700/ская старина. - 1880. - № 3. - С. 598). В автобіографії мемуарист уточнював: "Он прочел мне некоторые из неизданных своих произведений, от которых я был в совершенном восторге. Особенно сильное впечатление произвел на меня „Сон", неизданная антицензурная поэма Шевченко. Я читал и перечитывал ее всю ночь и был в полном упоении" ( Автобиография Николая Ивановича Костомарова // Русская мысль. - 1885. - № 5. - С. 211).

У середині 40-х років, до арешту Шевченка 5 квітня 1847 р., поема поширювалася в рукописних списках, зокрема, в колі кирило-мефодіївців та близьких до них осіб. Матеріали слідства у III відділі свідчать, що серед кирило-мефодіївців твори Шевченка поширював О. О. Навроцький. Під час арешту кирило-мефодіївців списки поеми "Сон" відібрано у В. М. Білозерського та М. І. Костомарова (ДАРФ, ф. 109, 1 експ., № 81, ч. 4, арк. 45 звор. - 53; ч. 3, арк. 105 - 106). На допиті у III відділі В. М. Білозерському поставили питання: "Вам ли принадлежат тетрадки с малороссийскими стихотворениями, между которыми находится и „Сон" - самое наглое сочинение Шевченко?.." (Тарас Шевченко. Документи та матеріали. - С. 121). М. І. Костомарова запитали: "Для чего вы хранили у себя написанные на нескольких листочках стихотворения возмутительного содержания, даже „Сон", сочинение Шевченки, исполненное самых наглых и дерзких описаний высочайшего дома, равно две книги, печатную и рукописную, сочинений того же Шевченки, исполненные подобных мыслей? Кто переписывал и иллюстрировал означенную рукописную книгу?" ( Там само. - С. 116). Списки В. М. Білозерського та М. І. Костомарова опосередковано походять від рукописної збірки "Три літа" (див.: Бородін В. С. Твори Шевченка в архіві кирило-мефодіївців // Збірник праць чотирнадцятої наукової шевченківської конференції. - С. 114 - 126).

Очевидно, після арешту Шевченка, в роки його заслання, поему переписували як із "незшитого зошита", залишеного поетом у когось із знайомих, так і з інших списків. У деяких із цих списків, зокрема П. О. Куліша (ІРЛІ, ф. 3, оп. 19, № 70), у тому, за яким К. Г. Климкович вперше надрукував поему в 1865 р. у Львові окремим виданням, у списку, варіанти якого подано у празькому "Кобзарі" 1876 р. з додатком споминок Костомарова і Микешина (с. 12 - 28), та ін. твір датовано не липнем, як у рукописній збірці "Три літа", а червнем 1844 р. У першодруці і в списку П. О. Куліша дата збігається дослівно: "Місяць червень, р. б. 1844, у Петербурзі". І там, і там відсутні епіграфи. Конкретніша дата у празькому "Кобзарі" 1876 р. (Т. 2. - С. 28): "1844, 8 июня Петербург". За формулюванням вона ближча до шевченківської традиції. Рік, число і місце збігаються з датою збірки "Три літа". Можливо, неуважно прочитано місяць: замість "июль" - "июнь".

Коли 21 серпня 1859 р., повертаючись з третьої подорожі в Україну, Шевченко завітав у Качанівку, син Г. С. Тарновського (тоді студент) продекламував йому рядки:

Лечу, дивлюся - аж світає,

Край неба палає,

Соловейко в темнім гаї

Сонце зустрічає;

Тихесенько вітер віє,

Між ярами, над ставами

Верби зеленіють... /701/

(Мелочи из жизни Шевченка // Киевская старина. - 1897. - № 2. - С. 35). Пропуск рядка "Степи, лани мріють", очевидно, випадковий, але слово "Лечу" у першому рядку наведеного уривка (замість "Летим", як у збірці "Три літа") зустрічається у багатьох списках. Такий вигляд має цей рядок і в "Кобзарі" 1867 р., в якому опубліковано уривок з поеми (рядки 75 - 156) з цензурними купюрами. Повністю поему "Сон" у Росії надруковано вперше у виданні: Шевченко Т. Кобзарь. - СПб., 1907. - С. 166 - 182.

Згаданий список П. О. Куліша, а також списки О. М. Бодянського (ІЛ, ф. 99, № 138, с. 445 - 452) і Г. М. Честахівського (ІЛ, ф. 1, № 62) містять багато відмін проти основного тексту. Джерело їх не встановлено. Мабуть, вони походять від неякісних списків. Існували також нині не відомі списки М. О. Максимовича і той, що належав Г. Степаненкові. Варіанти першого опублікував В. М. Доманицький у своїй праці "Критичний розслід над текстом "Кобзаря" (с. 69 - 71), варіанти другого подано у примітках до "Кобзаря" 1908 р. за редакцією В. М. Доманицького (с. 619 - 620).

З невстановленого джерела поему переписано в кінці 50-х років XIX ст. до рукописного списку невідомої особи з окремими, за свідченням О. Я. Кониського, виправленнями Шевченка, що належав Л. М. Жемчужникову і тепер не відомий. Варіанти із цього списку (порівняно з "Кобзарем" 1893 р.) опублікував О. Я. Кониський у "Записках Наукового товариства імені Шевченка" (1901. - Т. 39. - С. 21).

Багато спотворень допущено в рукописному "Кобзарі" 1857 р. І. І. Сердюкова (ІЛ, ф. 1, № 80, с. 19 - 42). Переважна більшість пізніших списків походить від публікацій (див.: Попель С. Д. Списки поеми Шевченка "Сон" // Радянське літературознавство. - 1964. - № 3. - С. 50 - 73).

Цікавим і до певної міри загадковим є список 1852 р., зроблений у Новопетровському укріпленні (див.: Хінкулов Л. Ф. Невідомі рукописи й документи з архівів Новопетровського укріплення // Збірник праць ювілейної десятої наукової шевченківської конференції. - К., 1962. - С. 265). Список у зошиті на 26 сторінок, під текстом підпис не рукою Шевченка "Т. Шевченко" і дата "Коки 1852". Очевидно, його зроблено одним із приятелів і шанувальників поета з кола польських засланців. Список зберігається у фонді історика М. П. Лихачова в архіві Санкт-Петербурзького філіалу Інституту історії РАН (К., 238, IV, 13, шифр: 311/10).

Уже в перші дні приїзду до Оренбурга в 1847 р. Шевченко, за свідченням Ф. М. Лазаревського, читав з пам'яті йому і С. П. Левицькому поему "Сон" ( Лазаревский Ф. М. Из воспоминаний о Шевченко // Киевская старина. - 1899. - № 2. - С. 152). Ймовірно, що і в Новопетровському укріпленні він продиктував її з пам'яті комусь із друзів, а той зафіксував її з багатьма неточностями. У списку близько 200 рядків мають різночитання проти автографа у збірці "Три літа".

Про поширення поеми "Сон" у списках свідчив М. П. Драгоманов: "Я сам у свій хлоп'ячий вік, у 50-ті роки, надибавсь, наприклад, на сліди впливу Капністів-лібералів і аболіціоністів, із кружка котрих в перший раз здобув і „Сон", і „Кавказ" Шевченка" ( Драгоманов М. Листи на Наддніпрянську Україну. - К., 1917. - С. 27).

Вперше всю поему введено до збірки творів у виданні: Поезії Тараса Шевченка. - Львів, 1867. - Т. 1. - С. 17 - 34 (подано за першодруком).

Комедія - авторський підзаголовок - "комедія" вказує на жанрово-стилістичне спрямування твору, водночас він містить настанову на очуд/702/ неність, абсурдність зображуваного ("сон, напричуд дивний"; "Отаке-то Приснилося диво. Чудне якесь!.."). Загалом жанровий спектр твору набагато ширший. Це сатирична поема з елементами гротеску, мотивами трагедійності, історіософсько-політична за проблематикою. Жанр поеми визначено як "комедію" за взірцем жанру "Божественної комедії" Данте, перша частина якої - "Пекло" вийшла в 1842 р. у російському перекладі.

Духъ истины, его же мір не можетъ пріяти, яко не видитъ его, ниже знаетъ его. - Епіграфом з Євангелія від св. Іоана ("Духу істини, якого світ не може сприйняти, бо не бачить його і не знає") поет дуже узагальнено окреслює стан суспільства, яке не приймає Духу істини, бо не бачить його і не знає. Звідси випливає намір автора - розкрити перед своїми байдужими сучасниками істинну картину навколишнього життя в його найжахливіших проявах.

У всякого своя доля І свій шлях широкий... - Вступна частина поеми (рядки 1 - 48) є своєрідною трансформацією поглиблених образно й соціально мотивів вірша Г. Сковороди "Всякому городу нрав і права" (див., зокрема: Ласло М. Влияние творчества Г. Сковороды на поэзию Т.Г. Шевченко // Доклады и сообщения, представленные на VII Международном съезде славистов (Варшава, 21 - 27 августа 1973). - Бухарест, 1973). Ряд загальнолюдських і суспільних вад виявляється водночас дуже пізнаваним, екстрапольованим на конкретні обставини й події російської дійсності часів царювання Миколи І.

Той неситим оком... - натяк на Миколу I, який у цей час вів війну на Кавказі, потопив у крові польське повстання 1830 - 1831 рр., погрожував збройним втручанням країнам, які проводили не бажану йому політику. Водночас Шевченко мав на увазі й усіх інших "катів вінчаних".

Все храми мурує... - За царювання Миколи І велося посилене будівництво церков переважно за проектами архітектора К. Тона.

Та якогось Раю На тім світі благаєте... - Поняття "рай" є наскрізним у поемі ("Тихо, як у Раї"; "Так от де рай!") і трактується в дусі народно-релігійних уявлень як куточок благоденства, місце без страждань. Пошук такого раю є композиційним стрижнем поеми. Гротескно-саркастичного звучання цей мотив набуває в зображенні царського раю ("Так от де рай!").

Так буцім сова Летить... - Образ сови як провідниці ліричного персонажа в його польоті над імперією горя і зла є художньо вмотивованим і постійним у творчості Шевченка (поезії "Три літа", "Рано-вранці новобранці...", поеми "Сова", "Чернець", "Марина"). Втілюючи такі риси, як пітьма, похмурість, розпач, відчай, цей образ є співвідносним з народнопоетичною і християнською символікою.

Споконвіку вмивається, Сонце зострічає... І нема тому почину, І краю немає! - філософські роздуми, співзвучні з мотивами Книги Еклезіастової (Гл. 1. В. 4 - 5): "Покоління відходить, й покоління приходить, а земля віковічно стоїть! І сонечко сходить, і сонце заходить, і поспішає до місця свого, де сходить воно".

Немає там власті, немає там кари, Там сміху людського і плачу не чуть. - Ремінісценція мотивів з Одкровення св. Іоана Богослова (Гл. 21. В. 4): "...і смерти не буде більше, ні скорботи, ні плачу, ні болю не буде більше...".

А он розпинають Вдову за подушне... - Подушний податок, запроваджений Петром I, накладався на осіб так званих податних станів, незале/703/ жно від їхньої заможності. Подушне сплачувалося за "ревізьку душу", тобто за осіб чоловічої статі, внесених до податкових списків під час перепису. До нового перепису його повинні були сплачувати вдови за своїх померлих чоловіків. Фактично вдови сплачували подушне більшу частину життя, бо переписи проводилися дуже рідко. На час створення поеми останній перепис був у 1833 р., а наступний відбувся 1850 р.

Нехай чорніє, червоніє, Полум'ям повіє, Нехай знову рига змії, Трупом землю криє. - Образність і тональність цього фрагмента суголосні тим, що панують в Одкровенні св. Іоана Богослова і змальовують переддень перед судом Божим і другим пришестям Христа: "Перший посурмив, і настав град і вогонь, змішані з кров'ю, і кинуто їх на землю" (Гл. 8. В. 7); "І другий ангел посурмив, і мов гора велика, огнем розпалена, була кинута в море: і стала третина моря - кров'ю" (Гл. 8. В. 8); "І третій ангел посурмив, і впала з неба зоря велика, що палала, як смолоскип..." (Гл. 8. В. 10); "Трьома карами цими вбита була третина люду: огнем і димом і сіркою..." (Гл. 9. В. 18); "...от - великий дракон червений, який мав сім голів і десять рогів, і на головах його - сім діядем" (Гл. 12. В. 3). У підтексті - пророцтво загибелі кривдникам і грішникам, які не хочуть покаятися у своїх злодіяннях.

А меж ними, запеклими... Цар всесвітній! Цар волі, цар, Штемпом увінчаний! - узагальнений до символу образ засланого борця за волю. "Цар волі" - уособлення ідеї саможертовного служіння народові: він втілює риси, властиві кільком поколінням борців із самодержавством, передусім декабристам, яких Шевченко глибоко шанував як "первых русских благовестителей свободы". Водночас це пряма алюзія образу Ісуса Христа. За Біблією, над головою розіп'ятого Христа було вміщено напис: "„Це Ісус - Цар Юдейський". Тоді розіп'яли з Ним двох розбійників: одного праворуч, а одного ліворуч" (Матвія. Гл. 27. В. 37 - 38).

І ні однісінької хати. - Архетип хати у Шевченка містить глибоко гуманістичний заряд. Хата - це прихисток людського тепла й затишку (пор.: "Не кидай матері, казали...", "Садок вишневий коло хати...", "І виріс я на чужині...", "Не молилася за мене..."). В цьому значенні він протистоїть поняттю "палати". Розвиток образу, наповнення його сатиричним змістом - у поезії "Якби ви знали, паничі...".

У нас парад! Сам изволит Сегодни гуляти! - Йдеться про парадний прийом, бенкет у царському палаці, на честь чого влаштовано святкову ілюмінацію. Про скептичне ставлення Шевченка до подібних царських розваг свідчить його запис у щоденнику від 1 липня 1857 р., де згадано подібне свято в Петергофі 1836 р.

Аж ось і сам... - Тут і далі сатира на соціально-політичний лад царської Росії набирає форми памфлету на особу Миколи І. Сатиричний портрет царя при всій гротесковості дуже схожий на свій оригінал і за політичною суттю, і за зовнішністю. Можливо, на образі Миколи І у поемі "Сон" відбилося знайомство Шевченка з поемою А. Міцкевича "Дзяди" та опосередковано (через О. Бодянського) - з книжкою маркіза де Кюстіна "La Russia en 1839" (Paris, 1843).

Цариця-небога, Мов опеньок засушений... Хита головою. - Шаржований і водночас безжалісно точний портрет дружини Миколи I імператриці Олександри Федорівни (1798 - 1860), яку Шевченкові, можливо, доводилося бачити в Петербурзі та чути про неї розповіді К.П. Брюллова. Не виключено, що на цих рядках позначився опис імператриці в книжці/704/ де Кюстіна, який зауважував її надзвичайну худорлявість та хворобливий вигляд: "Нервные конвульсии безобразили черты ее лица, заставляй иногда трясти головой" ( Де Кюстин. Николаевская Россия. - М., 1930. - С. 83), що, на думку автора, було наслідком переляку, викликаного повстанням 14 грудня 1825 р. У 1860 р. Шевченко відгукнувся на її смерть віршами "Хоча лежачого й не б'ють..." та "О люди! люди небораки!..".

Та й повірив тупорилим Твоїм віршемазам. - У ті роки друкувалося чимало улесливих віршів, присвячених імператриці (Є. Ростопчина, "Тайные думы", 1838; П. Ободовський, "Царский цветник", 1841; Калістратов, "Русь святая. На новый год", 1841; І. Мятлєв, "Картина в кабинете государыни императрицы", 1841 та ін.).

Мов сичі надуті. - Микола I, за свідченням сучасників, намагався справити враження на присутніх своїм величним виглядом. За припущенням де Кюстіна, він носив корсет, а емігрант М. Сазонов у памфлеті "Правда про імператора Миколу I" (Париж, 1854) писав, що цар навмисно міцно затягував живіт, щоб той краще підпирав груди (Литературное наследство. - 1941. - № 41/42. - С. 245).

Та нових петлицях Та о муштрах ще новіших!.. - Коло інтересів Миколи I зводилося до парадів, муштри, мундирів. "Мания смотров, парадов и маневров имеет в России характер повальной болезни. Губернаторы, подобно государю, проводят жизнь за игрой в солдатики" ( Де Кюстин. Николаевская Россия. - С. 267). Фрунтоманію Миколи І викривали А. Міцкевич у поемі "Дзяди", О. І. Полежаєв, а після 1844 р. - М. П. Огарьов, О. І. Герцен, П. Л. Лавров. Не випадковою є й згадка про "нові петлиці". У тогочасних газетах часто публікувалися накази про зміни в формі російської армії. Зокрема, незадовго до написання поеми - 18 травня 1844 р. Шевченко міг прочитати в "Северной пчеле" наказ: "Государь император высочайше повелеть соизволил: всем войскам, исключая гусаров, вместо употребляемых ныне киверов, иметь вновь утвержденные его величеством каски". А 14 липня 1844 р., тобто через чотири дні після написання комедії, у тій же газеті надруковано наказ про зміни у формі сибірського гренадерського полку, в якому, зокрема, є рядки: "Штаб- и обер-офицерам сего полка иметь золотые петлицы на воротниках и обшлагах мундиров..." (Северная пчела. - 1845. - № 5).

Дивлюсь, цар підходить До найстаршого... та в пику... - Сцена "генерального мордобитія"(Франко І. Темне царство// Повне зібр. творів: У 50 т. - К., 1980. - Т. 26. - С. 148) є своєрідним гротесковим образом, який розкриває "механіку" самодержавства в дії.

Твердиня й дзвіниця... - Петропавловська фортеця й Петропавловський собор, дзвіниця якого має високий шпиль. Фортеця, збудована Петром I для оборони столиці від шведів, незабаром стала тюрмою для найнебезпечніших політичних ворогів царату. Собор був усипальнею російських імператорів.

Аж кінь летить, копитами Скелю розбиває! - Йдеться про пам'ятник Петру I на Сенатській площі в Петербурзі, споруджений у 1782 р. за проектом французького скульптора Е. Фальконе (1716 - 1791). Стилістично знижений опис пам'ятника суперечить офіціозно закладеній у ньому величі. Невідповідність образного вирішення пам'ятника, помічену Шевченком-митцем, зауважив ще маркіз де Кюстін, який назвав задум Фальконе "фатальним", а виконання - "безпорадним".

Первому - вторая. - Напис на пам'ятнику Петрові I російською та латинською ("Petro Primo Katarina Secunda") мовами./705/

Це той первий, що розпинав Нашу Україну... - Тут і в пізніших творах ("Великий льох", "Іржавець") поет гнівно картає Петра I за соціальне й національне гноблення українського народу. Політика царя щодо України була спрямована на обмеження її автономії: у листопаді 1720 р. він видав указ "Про заснування в Малоросії Військової канцелярії", яким започаткував уніфікацію державних порядків за російським зразком. У квітні 1722 р. створюється російська владна структура - Малоросійська колегія, що діяла в складі шести офіцерів-росіян - командирів розквартированих в Україні царських полків. Почали запроваджуватися обмеження і в духовному житті українців, зокрема, в жовтні 1720 р. сенат ухвалив постанову щодо заборони друкування книжок у Гетьманщині, окрім церковних, та й у тих не мало бути відмінностей від російських видань.

А вторая доконала Вдову сиротину. - Катерина II (1729 - 1796) остаточно ліквідувала залишки автономного ладу Лівобережної України, скасувавши гетьманство (1764), ліквідувавши Запорозьку Січ (1775) і запровадивши загальноросійську адміністративну систему. Указом Катерини II від 3 травня 1783 р. в Україні запроваджено кріпосне право. Своїм численним фаворитам цариця роздарувала багаті маєтки. На землях, що належали Запорозькій Січі, заснувала низку колоній (німецьких, сербських, болгарських). Дії імператриці були також спрямовані на русифікацію українського народу. Шевченко картав Катерину II й у поемах "Гайдамаки", "Сліпий", "Великий льох". Різке осудження Катерини II характерне для "Оди на рабство" В. Капніста, що її Шевченко міг знати.

"Із города із Глухова Полки виступали 3 заступами на лінію..." - Шевченко відштовхнувся від початку народної історичної пісні "У Глухові у городі": "У Глухові у городі у всі дзвони дзвонять, Да вже наших козаченьків на лінію гонять" ( Максимович М. Украинские народные песни. - С. 111 - 112). З наказу Петра I козацькі полки брали участь у будівництві Петербурга, каналів та укріплень уздовж південних і східних кордонів імперії (від Дніпра до Волги). Від виснажливої праці, хвороб і поганих харчів загинули сотні тисяч козаків. Сотенне містечко Глухів після сплюндрування в 1709 р. Батурина підручними Петра I стало резиденцією гетьмана І. Скоропадського, а з 1722 р. - наказного гетьмана П. Полуботка і місцем розташування Малоросійської колегії.

Наказний гетьман - той, хто заступав гетьмана під час його відсутності або після смерті до обрання нового гетьмана. Після смерті І. Скоропадського (1722) старшина звернулася до Петра I за дозволом обрати нового гетьмана (його кандидатуру старшина пропонувала ще 1709 р.), поклавши тимчасові гетьманські обов'язки на чернігівського полковника Павла Леонтійовича Полуботка (близько 1660 - грудень 1724). Царський уряд не дозволив проведення виборів, і лише сенат закріпив виконання обов'язків наказного гетьмана за Полуботком. Наказний гетьман виступив за ліквідацію Малоросійської колегії, виражаючи настрої патріотично настроєної старшини, яка хотіла відстояти державні інтереси України, зберегти гетьманський спосіб правління. Полуботок писав до сенату скарги на зловживання колегії, організовував чолобитні до імператора з метою усунення російської адміністрації. Розлючений Петро I наказав Полуботкові з'явитися "для відповіді" до Петербурга. Там ув'язнив його в Петропавловській фортеці, в казематі якої Полуботок наприкінці грудня 1724 р. помер.

Поставив столицю На їх трупах катованих! - Відомості про участь козаків у будівництві Петербурга, каналів і укріплень Шевченко/706/ взяв в основному з "Истории русов", яку він знав у рукопису ще з кінця 30-х років і називав, слідом за О. Бодянським, "Літописом Кониського": "Они осушали непроходимые болота и рыли каналы для прохода водных судов в Санктпетербург, город новопостроенный Государем на свое имя в самых Северных болотах, при устье реки Невы, который созидан весь почти на сваях и насыпях и был могилою многочисленного народа, погибшего от мокрот, тягости и стужи" (История русов. - М., 1846. - С. 224). Подібні мотиви містять також історичні народні пісні, а також розділ "Петербург" з поеми А. Міцкевича "Дзяди". Звинувачення Петра I в численних жертвах під час будівництва Петербурга приписуються П. Полуботку, який, за текстом поеми, пов'язаний з цим часом. Однак під час будівництва столиці гетьманом був І. Мазепа. Картина будівництва столиці Російської імперії таким чином виростає до узагальнення - вся держава була зведена значною мірою на українських кістках (див.: Шевчук Вал. "Святий Чигирин" (бачення української історії в поезії Тараса Шевченка) // Українська мова та література. - 2000. - № 19. - С. 9).

То не хмара - біла пташка Хмарою спустилась... - узагальнений у дусі народнорелігійних уявлень образ душ козаків, закатованих Петром I, які чекають на Страшний суд (подібний образ є в пізнішій поемі "Великий льох").

"І ми сковані з тобою, Людоїде, змію! На Страшному на судищі Ми Бога закриєм Од очей твоїх неситих". - Тобто царя не допустять до Раю. Тема праведного суду над Петром I навіяна апокрифічною передсмертною промовою Полуботка перед Петром I, наведеною в "Истории русов": "Верю несомненно, что, за невинное страдание мое и моих ближних, будем судиться от общего и нелицемерного Судии нашего, Всемогущего Бога, и скоро пред Него оба предстанем, и Петр с Павлом скоро рассудятся" (История русов. - С. 231).

Неначе з берлоги Медвідь виліз... - Порівняння Миколи І з ведмедем (медвідь - діалектна форма, вживана на Черкащині замість загальнолітературного "ведмідь") Шевченко повторив згодом у щоденнику, пишучи про "тяжелую казарменную лапу неудобозабываемого дрессированного медведя" - царя (запис 31 березня 1858 р.). Аналогічні порівняння Миколи І з хижим звіром досить поширені в російській нелегальній літературі часів Шевченка: О. Герцен писав про "медвежью лапу правительства", М. Сазонов - про "медвежью шутку Николая, объявившего сумасшедшим Чаадаева" ("Полярная звезда" на 1856 год. - С. 250), Д. Ахшарумов - про "тяжкую лапу Николая" (вірш "Херсон"), О. Полежаєв порівнював Миколу з "лютым волком" ("Арестант") тощо. Відповідно до християнської символіки, ведмідь - втілення гріховної тілесної природи людини, символ зла, жорстокості, жадібності.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сон (комедія). Тарас Шевченко. Повне зібрання творів. Том. 1.

# data[].attributes.attachment_link.description
Сон (комедія). Шевченко Т. Г. Повне зібрання творів: У 12 т. / Редкол.: М. Г. Жулинський (голова) та ін. - К.: Наук. думка, 2001 - ISBN 966-00-0625-X Т. 1: Поезія 1837 - 1847 / Перед. слово І. М. Дзюби, М. Г. Жулинського. - 784 с.: портр.

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми

# data[].attributes.attachment_link.title
АНАЛІЗ ТВОРУ "СОН" | Тарас Шевченко | ЗНО 2021

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
9 клас. Українська література. Тарас Шевченко. "До Основ'яненка"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ігор Кульчицький

# data[].attributes.attachment_link.title
КОМУ ВНИЗ - ДО ОСНОВ'ЯНЕНКА.flv

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Б'ють пороги; місяць сходить,
Як і перше сходив...
Нема Січі, пропав і той,
Хто всім верховодив!
Нема Січі; очерети
У Дніпра питають:
"Де то наші діти ділись,
Де вони гуляють?"
Чайка скиглить літаючи,
Мов за дітьми плаче;
Сонце гріє, вітер віє
На степу козачім.
На тім степу скрізь могили
Стоять та сумують;
Питаються у буйного:
"Де наші панують?
Де панують, бенкетують?
Де ви забарились?
Вернітеся! дивітеся -
Жита похилились,
Де паслися ваші коні,
Де тирса шуміла,
Де кров ляха, татарина
Морем червоніла.
Вернітеся!" - "Не вернуться!
Заграло, сказало
Синє море. - Не вернуться,
Навіки пропали!"
Правда, море, правда, синє!
Такая їх доля:
Не вернуться сподівані,
Не вернеться воля,
Не вернуться запорожці,
Не встануть гетьмани,
Не покриють Україну
Червоні жупани!
Обідрана, сиротою
Понад Дніпром плаче;
Тяжко-важко сиротині,
А ніхто не бачить...
Тілько ворог, щ.о сміється...
Смійся, лютий враже!
Та не дуже, бо все гине, -
Слава не поляже;
Не поляже, а розкаже,
Що діялось в світі,
Чия правда, чия кривда
І чиї ми діти.
Наша дума, наша пісня
Не вмре, не загине...
От де, люде, наша слава,
Слава України!
Без золота, без каменю,
Без хитрої мови,
А голосна та правдива,
Як господа слово.
Чи так, батьку отамане?
Чи правду співаю?
Ех, якби-то!.. Та що й казать?
Кебети не маю.
А до того - Московщина,
Кругом чужі люде.
"Не потурай", - може, скажеш,
Та що з того буде?
Насміються на псалом той,
Що виллю сльозами;
Насміються... Тяжко, батьку,
Жити з ворогами!
Поборовся б і я, може,
Якби малось сили;
Заспівав би, - був голосок,
Та позички з'їли.
Отаке-то лихо тяжке,
Батьку ти мій, друже!
Блуджу в снігах та сам собі:
"Ой не шуми, луже!"
Не втну більше. А ти, батьку,
Як сам здоров знаєш;
Тебе люде поважають,
Добрий голос маєш;
Співай же їм, мій голубе,
Про Січ, про могили,
Коли яку насипали,
Кого положили.
Про старину, про те диво,
Що було, минуло -
Утни, батьку, щоб нехотя
На ввесь світ почули,
Що діялось в Україні,
За що погибала,
За що слава козацькая
На всім світі стала!
Утни, батьку, орле сизий!
Нехай я заплачу,
Нехай свою Україну
Я ще раз побачу,
Нехай ще раз послухаю,
Як те море грає,
Як дівчина під вербою
Гриця заспіває.
Нехай ще раз усміхнеться
Серце на чужині,
Поки ляже в чужу землю,
В чужій домовині.

[1839, С.-Петербург]

# data[].attributes.attachment_link.title
До Основ'яненка - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Б'ють пороги; місяць сходить, Як і перше сходив... Нема Січі, пропав і той, Хто всім верховодив! Нема Січі; очерети У Дніпра питають: "Де то наші діти ділись, Де вони гуляють?" Чайка скиглить літаючи, Мов за дітьми плаче; Сонце гріє, вітер віє На степу козачім.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко. "Кавказ" аудіокнига повністю

# data[].attributes.attachment_link.title
АНАЛІЗ ТВОРУ "КАВКАЗ" | Тарас Шевченко | ЗНО 2021

# data[].attributes.headline
Тестове завдання

# data[].attributes.subject
Тестове завдання

# data[].attributes.headline
Потренуймося

# data[].attributes.subject
Потренуймося

# data[].attributes.attachment_link.title
Т. Шевченко. Поема  

# data[].attributes.attachment_link.description
Згадайте рядки з поеми, заповніть пропуски.

# data[].attributes.attachment_link.title
Слідами Великого Кобзаря

# data[].attributes.attachment_link.description
Розмістіть відео, картини, тексти на числовій прямій згідно з  датою події.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко . Поема 

# data[].attributes.attachment_link.description
Виберіть ОДИН варіант відповіді.

# data[].attributes.attachment_link.title
Т.Г. Шевченко 

# data[].attributes.attachment_link.description
Підтвердіть або спростуйте твердження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокниги для ЗНО та не тільки

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко «І мертвим, і живим, і ненародженим» | Послання | Слухати онлайн | Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.title
«І мертвим, і живим, і ненарожденним…» Т. Г. Шевченко

# data[].attributes.attachment_link.description
Співстав поняття, які відповідають одне одному і стосуються вірша «І мертвим, і живим, і ненарожденним…». Натисни на саму картинку, щоб збільшити її.

# data[].attributes.headline
Тестове завдання

# data[].attributes.subject
Тестове завдання

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шевченка в образі Девіда Бові створив художник Олександр Грехов, авторка кота Інжира - Олена Павлова

9 березня Україна відзначає 206 років із дня народження Тараса Шевченка. А що, як замість класичних уроків про наймогутнішого класика української літератури запропонувати учням дещо новаторське, наближене до їхнього світосприйняття та хобі? Вчителька української мови та літератури Новопечерської школи Ольга Питюр та SMM-гуру Дмитро Коваленко розповідають про найкреативніші сценарії уроків за мотивами біографії та творчості Кобзаря.

У всесвітній мережі можна віднайти дотепні меми з Тарасом Григоровичем. Їх можна роздрукувати на кольоровому принтері чи зробити велику презентацію й після демонстрації кожного мему просити учнів пояснити зміст того, що приховує в собі весела картинка.

На великому плакаті треба намалювати обриси силуету Тараса Григоровича, а всередині розташувати роздруковані та вирізані QR-коди, які приховують у собі дещо цікаве, прекрасне та незвідане про Кобзаря. Наприклад, як Богдан Ступка декламує поезії Шевченка, посилання на віртуальний музей поета, цікавезний тест, який допоможе визначити, наскільки добре ти знайомий з постаттю класика.

Отож, видайте учням роздруківки з детальною біографією Шевченка, аркуші формату А3 з обрисом силуета Тараса Григоровича (такий можна знайти в інтернеті) та набір стікерів у формі хмаринок.

Дайте учням завдання підготувати фотопорівняння картини, намальованої Тарасом Шевченком, і власного адаптованого образу. Перелік картин майстра можна знайти . Крім власного образу картину можна адаптувати за допомогою інших людей, а також пейзажів та інтер'єрів, які нагадують образ на картині Шевченка. Ось які роботи створили мої учні:

А ще ви можете намалювати образ "свого Шевченка", зобразивши його риси обличчя. У такому випадку необхідно дати письмове коротке пояснення, чому Шевченко для вас виступає саме таким. Ще один варіант - проілюструвати улюблену поезію Тараса Григоровича.

Дуже цікавим завданням для дітей стане створення ескізу футболки за мотивами життєвого або творчого шляху Шевченка.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Юрченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Крутезні сценарії уроків про Тараса Шевченка, які учні проситимуть повторити ще - журнал | "Освіторія"

# data[].attributes.attachment_link.description
9 березня Україна відзначає 206 років із дня народження Тараса Шевченка. А що, як замість класичних уроків про наймогутнішого класика української літератури запропонувати учням дещо новаторське, наближене до їхнього світосприйняття та хобі? Вчителька української мови та літератури Новопечерської школи Ольга Питюр та SMM-гуру Дмитро Коваленко розповідають про найкреативніші сценарії уроків за мотивами біографії та творчості Кобзаря.

# data[].attributes.headline
Перше кохання, манія одруження та розбите серце: 5 фактів про жінок Шевченка

# data[].attributes.subject
Перше кохання, манія одруження та розбите серце: 5 фактів про жінок Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тарас шевченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Перше кохання, манія одруження та розбите серце: 5 фактів про жінок Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Він ніколи не був одруженим, не мав шлюбних дітей, а про його романи знаємо більше пліток, ніж фактів.

# data[].attributes.headline
Кириченко Максим

# data[].attributes.subject
Кириченко Максим

# data[].attributes.headline
Мандрика Вероніка 

# data[].attributes.subject
Мандрика Вероніка 