# data[].attributes.headline
Національний музей українського гончарства, Опішня

# data[].attributes.subject
Національний музей українського гончарства, Опішня

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Національний музей українського гончарства розташований в Опішні - невеликому селищі на мальовничій Полтавщині. Він з'явився тут зовсім не випадково - Опішня здавна славилася своїми керамічними виробами. Їх виготовляють ще з епохи неоліту. Також селище вважають центром української гончарної справи. До музею-заповідника входить багато підрозділів, кожен з яких займається вивченням феномену українського гончарства. Якщо прагнете дізнатись більше про ремесло - відвідайте Опішню!

Історія музею

Опішнянський Національний музей українського гончарства почав свою історію відносно недавно - у березні 1986 року. Три роки потому на його базі почали формувати державний музей-заповідник. У ньому взялися розвивати не тільки культурний, а й науковий напрямок, досліджувати українську гончарну справу. Як результат кропіткої праці - понад 55 000 зразків глиняних виробів із усіх куточків України. 2002 року музей отримав статус національного. Заклад є майданчиком для цікавих виставок та конференцій, тут щодня вирує мистецьке та наукове життя.

Цікаві факти про музей

Музей відомий і поза межами України. Його наукові працівники підтримують зв'язок із подібними музеями гончарства у таких країнах як США, Португалія, Іспанія, Італія, Німеччина тощо.

В межах музею-заповідника існує Колегіум мистецтв (навчальний заклад) та Інститут керамології (науково-дослідна інституція).

Починаючи з 2017 року, у музеї проводять Українське бієнале художньої кераміки.

Відвідувачам пропонують 7 екскурсій у садиби-музеї, які є у складі Національного музею українського гончарства.

У музеї проводять різноманітні майстер-класи з ліплення іграшок, роботи за гончарним кругом, перегляд документальних кінострічок про гончарське мистецтво. А також ви маєте змогу придбати керамічні вироби та спеціалізовану літературу.

Структура музею

Гончарська книгозбірня України (зберігається література, яка стосується не тільки українського гончарства, а й світового).

Національний архів українського гончарства (його мета - зібрання інформації та документів про гончарну справу в Україні).

Аудіо- та візуальна студія українського гончарства (тут зберігаються відео- та аудіозаписи про вироби із глини).

Музей-садиба Пошивайлів.

Музей-садиба Олександри Селюченко.

Музей-садиба Леоніда Сморжа у селі Міські Млини.

Музей родини Кричевських.

Видавництво "Українське народознавство".

Як доїхати

Національний музей українського гончарства розташований в Опішні на вулиці Партизанській, 102, на північній околиці міста неподалік від ботанічного заказника "Котове". Також поруч є ще одна місцева цікавинка - етнопоселення "Старий хутір".

Години роботи:

понеділок, вівторок, середа, четвер, субота: з 8:00 до 17:00;

п'ятниця, неділя: з 8:00 до 16:00.

# data[].attributes.attachment_link.title
Національний музей українського гончарства, Опішня

# data[].attributes.attachment_link.description
Національний музей українського гончарства розташований в Опішні - невеликому селищі на мальовничій Полтавщині. Він з'явився тут зовсім не випадково - Опішня здавна славилася своїми керамічними виробами. Їх виготовляють ще з епохи неоліту. Також селище вважають центром української гончарної справи. До музею-заповідника входить багато підрозділів, кожен з яких займається вивченням феномену українського гончарства.

# data[].attributes.headline
Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.subject
Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.attachment_link.title
Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.attachment_link.description
【Унікальний у Європі і кращий музей в Україні】 ✔ Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному ✔ Цікаве дозвілля для всієї родини ☝

# data[].attributes.headline
Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

# data[].attributes.subject
Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гончар Гаврило Ничипорович Пошивайло (07.04.1909 - 24.01.1991) - один із найбільш відомих творців української народної кераміки другої половини ХХ століття, один із найсамобутніших представників опішнянської школи художньої кераміки.

Гончар Гаврило Пошивайло в Музеї народної архітектури та побуту України. Пирогово, Київ. 1983. Фото Олеся Пошивайла. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

Народився в Опішному в родині потомственного гончаря-посудника, кустаря-середняка Ничипора Тарасовича Пошивайла (кінець 1880-х - 1936) та гончарки Ганни Іванівни Пошивайло (Оначко) (початок 1890-х - 1964), батько якої був відомим опішненським цегельником. Дід Тарас (середина 1860-х - початок 1900-х) у останній чверті ХІХ століття виготовляв полив'яний посуд, а його дружина Килина (кінець 1860-х - 1930) ліпила дитячу іграшку. Представники родини займалися гончарством щонайменше з XVIII століття.Як згадував сам Гаврило Пошивайло, "вони займались тільки одним гончарством: робили, возили по ярмарках і базарах. І так було з покоління в покоління...".

Його життєвий шлях був нелегким. Закінчив семирічну школу. Навчався в Опішненській школі майстрів художньої кераміки (1937). 1929 року одружився. З жовтня 1943 по травень 1945 року брав участь у воєнних діях на фронтах ІІ Світової війни в складі 53 мотострілкової бригади. Був поранений, контужений. Нагороджений орденами "Красной Звезды" (1944), "Отечественной войны ІІ степени" (1985), численними медалями, у тому числі "За отвагу" (1943).

Основи гончарного ремесла перейняв від батька. Працювати за гончарним кругом почав дуже рано. Першими виробами були глиняний посуд для забави дітям ( "монетка") і, звичайно ж, свистунці. Працював як гончар-кустар (1922-1933, 1941-1943), гончарем артілі "Художній керамік" (1934-1941), гончарем промартілі "Художній керамік" (1946-1960); гончарем (1960-1965), творчим майстром (1965-1969, 1970-1971) Опішнянського заводу "Художній керамік", гончарем Опішнянського заводу "Керамік" (1971-1987). Виготовляв мальований посуд (горщики, глечики, тикви, вази, барила, куманці, миски, тарелі), зооморфний посуд (барани, леви, бики, птахи), ритуальні вироби (куришки, свічники), декоративну антропоморфну скульптуру на теми народного побуту (барині, вершники, сюжетні композиції), дитячі іграшки ( "монетки", "солов'ї", свистунці). Не було в гончарстві такого, чого б не зумів зробити Гаврило Пошивайло. І не просто зробити, а й вкласти в дивовижні глиняні творіння всю широчінь розкриленої душі, наснажити їх високими людськими почуттями. Уперше в українському гончарстві створив сюжетні композиції на теми гоголівських героїв, Сорочинського ярмарку. Коли Гаврило Пошивайло сідав за круг, час немовби зупинявся. А гончарював він і ліпив глиняну скульптуру, дитячу іграшку до останнього місяця 82 року життя.

Упродовж другої половини 1970-х - 1980-х років Маестро був постійним учасником Сорочинського ярмарку, свят народної творчості, днів ремесел, етнографічних ярмарків у Києві та інших містах України. Всіляко сприяв становленню дитячих гончарних студій в Опішному та Києві.

Вершинні творчі досягнення відзначені почесним званням "Заслужений майстер народної творчості Української РСР" (1989), численними нагородами художніх виставок, конкурсів і симпозіумів. Був членом Спілки художників СРСР (з 1970).
Гончарка Явдоха Данилівна Пошивайло (Бородавка) (06.03.1910 - 27.04.1994) - одна з найцікавіших гончарних малювальниць в Україні, яскрава представниця опішнянської школи художньої мальовки. Вона, за беззаперечним визнанням мистецтвознавців, була малювальницею від Бога.

Малювальниця Явдоха Пошивайло оздоблює глиняний посуд у Музеї народної архітектури та побуту України. Пирогово, Київ. 1983. Фото Сергія Марченка. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

Народилася в Опішному в родині селянина-середняка. Згодом пригадувала: "Я осталась сиротою. Батьків я не знаю: люди забрали і в людей я росла, і вчилась малювати. Тоді я вивчилась і пішла по кустарях - в Горілея малювала.., в Пругла Макара і в других. А потім вийшла заміж і тоді почали удвох робить: він робить, а я малюю...".

В Опішному існує давня традиція: твори чоловіка-гончаря мусять побувати в руках дружини-малювальниці. Тому Явдоха Пошивайло оздоблювала твори свого чоловіка рослинними й зооморфними декоративними композиціями. Малювала по сирій глині віртуозно, швидко. Мотиви мальовки народжувалися миттєво. Квіти, виноградна лоза, риби й птахи оживали на мисках, тарелях, вазах, глечиках, макітрах, барильцях, куманцях. Гончарна мальовка Явдохи Пошивайло, виконана фляндрівкою й ріжкуванням, була "густою", соковитою, яскравою, а мотиви декору - виразно неповторними. Усі чесноти українського єства, усю любов до життя, до людей і довкілля вона вкладала в те сповідальне малювання.

Явдоха Данилівна до останнього подиху жила гончарством. Переживала за його невдачі і щиро раділа кожному, хто досягав успіхів у осягненні таїни глини. Навіть за кілька місяців до відходу в інші світи, тяжко хвора, вона жила гончарством: брала папір, фломастери чи олівці й наносила на папір гончарні орнаменти.

* * *

Уміло застосовуючи власні прийоми формотворення й декорування, Гаврило і Явдоха Пошивайли залишалися вірними давнім опішненським традиціям, стверджуючи цим невичерпну енергію пракоренів. Вони підсвідомо відчували своє, українське, й щонайменше звертали увагу на запозичення з інших етнокультур. Це особливо відчувається в старосвітських формах посуду, декоративній скульптурі, бароковій мальовці. Довге життя мистців у повсякденні глини й творчості було подібним до житія святих. Вони обоє були великими праведниками. Усього було на їхньому життєвому шляху. Довелося пережити революції, більшовицькі економічні експерименти, голодомори, репресії, воєнні лихоліття. Були місяці без хліба й зарплати в гончарній артілі, але ніколи, ні за яких буденних негараздів, вони не нарікали на вибір долі й самопосвяту глині. Вони продемонстрували всім оточуючим взірець відданості гончарству, сповна віддали себе рідному народу, до останнього подиху не випускаючи з рук "святу землицю". Їх життя - величний акт самопожертви в ім'я одухотвореної глини. Не випадково Фонд міжнародних премій посмертно вшанував життєвий подвиг Гаврила Пошивайла спеціальною відзнакою "За життя, гідне людини" (1998). Якось Явдоха Данилівна зізналася: "Отак і живемо з гончарним кругом біля ліжка, бо бува і вночі приходить до тебе дивовижна думка. Тоді потихеньку встаєш, тягнешся до глини, починаєш спілкуватися з нею...". Щось містичне вбачається і в тому факті, що рівно через три роки, три місяці й три дні після смерті Гаврила душа Явдохи відлетіла на крилах любові до свого чоловіка, де вони вже навіки разом.

Уперше гончарні твори Гаврила і Явдохи Пошивайлів експонувалися в Полтаві (1948) та Києві (1949). Далі щорічно виставлялися на обласних, республіканських, всесоюзних і міжнародних виставках (близько 90). Вони експонувалися на художніх виставках у Бельгії, Канаді, Японії, Болгарії, Югославії, Польщі, Угорщині, Франції, Нідерландах, США, Норвегії, Великобританії та інших країнах, широко представляючи в світі мистецтво України, дивуючи неповторним дивосвітом чужоземних поціновувачів мистецтва. Нині їх можна побачити в найбільших музеях світу, передовсім, зрозуміло, в українських. Багато їх розійшлося зі щедрих рук господарів по приватних колекціях.

Ще в середині 1970-х років кореспондент однієї з центральних московських газет після перебування в Опішному і знайомства з доробком Гаврила і Явдохи Пошивайлів назвав свій репортаж "Із Опішного до Парижа", що означало як численність гончарної спадщини мистців, так і експонування їх творів не лише в колишньому СРСР, а й у найбільших європейських столицях.

Гаврило та Явдоха Пошивайли в домашньому Музеї кераміки. Опішне, Полтавщина. 1987. Фото Сергія Марченка. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів
Гончарське подружжя знало про плинність усього сущого матеріального на землі, а тому прагнуло якомога довше зберегти в людській пам'яті спогади й уявлення про гончарні здобутки Опішного ХХ століття. Саме тому на початку 1970-х років вони створили перший в Україні приватний музей кераміки. Музей для Явдохи й Гаврила Пошивайлів був своєрідною філософською категорією буття, символом і способом збереження й примноження кращих набутків рідного рукомесництва. Музей - як генератор національного культу гончарства, музей - як резерват непорушних гончарних канонів, без яких немає українського гончарства - унікального явища світової культури. Родинний музей Пошивайлів ще за часів радянського тоталітаризму став осередком уславлення народного мистецтва, своєрідним форпостом українського духу. У провінційному містечку він відігравав таку ж патріотичну, україностверджуючу роль, як і знаменитий столичний музей Івана Макаровича Гончара в Києві. До нього йшли відвідувачі в пошуках пракоренів рідної культури, їхали іноземні делегації, щоби краще пізнати українську душу.

На основі їх настанов і заповітів згодом у гончарній столиці країни - Опішному - постав Національний музей-заповідник українського гончарства, Державна спеціалізована художня школа-інтернат "Колегіум мистецтв у Опішному", Інститут керамології - відділення Інституту народознавства НАН України.

24 липня 1999 року в Опішному, як структурний підрозділ Національного музею-заповідника українського гончарства, було відкрито Меморіальний музей-садибу гончарської родини Пошивайлів. Основу колекції складають гончарні вироби родини Пошивайлів. Тут також представлена кераміка інших майстрів Опішного кінця ХІХ - початку ХХ століття. Окрім кераміки, до збірки увійшла полтавська традиційна вишивка початку ХХ століття, кролевецькі рушники, народні картини 1920-х - 1930-х років, старовинні ікони. У недоторканному вигляді збереглися інтер'єри домашнього помешкання й надвірні будівлі.

Микола, Гаврило та Явдоха Пошивайли в домашньому Музеї кераміки. Опішне, Полтавщина. 1974. Фото Олександра Зеленецького. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

Гончар Гаврило Ничипорович Пошивайло (07.04.1909 - 24.01.1991) - один із найбільш відомих творців української народної кераміки другої половини ХХ століття, один із найсамобутніших представників опішнянської школи художньої кераміки.

Гончар Гаврило Пошивайло в Музеї народної архітектури та побуту України. Пирогово, Київ. 1983. Фото Олеся Пошивайла. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

Народився в Опішному в родині потомственного гончаря-посудника, кустаря-середняка Ничипора Тарасовича Пошивайла (кінець 1880-х - 1936) та гончарки Ганни Іванівни Пошивайло (Оначко) (початок 1890-х - 1964), батько якої був відомим опішненським цегельником. Дід Тарас (середина 1860-х - початок 1900-х) у останній чверті ХІХ століття виготовляв полив'яний посуд, а його дружина Килина (кінець 1860-х - 1930) ліпила дитячу іграшку. Представники родини займалися гончарством щонайменше з XVIII століття.Як згадував сам Гаврило Пошивайло, "вони займались тільки одним гончарством: робили, возили по ярмарках і базарах. І так було з покоління в покоління...".

Його життєвий шлях був нелегким. Закінчив семирічну школу. Навчався в Опішненській школі майстрів художньої кераміки (1937). 1929 року одружився. З жовтня 1943 по травень 1945 року брав участь у воєнних діях на фронтах ІІ Світової війни в складі 53 мотострілкової бригади. Був поранений, контужений. Нагороджений орденами "Красной Звезды" (1944), "Отечественной войны ІІ степени" (1985), численними медалями, у тому числі "За отвагу" (1943).

Основи гончарного ремесла перейняв від батька. Працювати за гончарним кругом почав дуже рано. Першими виробами були глиняний посуд для забави дітям ( "монетка") і, звичайно ж, свистунці. Працював як гончар-кустар (1922-1933, 1941-1943), гончарем артілі "Художній керамік" (1934-1941), гончарем промартілі "Художній керамік" (1946-1960); гончарем (1960-1965), творчим майстром (1965-1969, 1970-1971) Опішнянського заводу "Художній керамік", гончарем Опішнянського заводу "Керамік" (1971-1987). Виготовляв мальований посуд (горщики, глечики, тикви, вази, барила, куманці, миски, тарелі), зооморфний посуд (барани, леви, бики, птахи), ритуальні вироби (куришки, свічники), декоративну антропоморфну скульптуру на теми народного побуту (барині, вершники, сюжетні композиції), дитячі іграшки ( "монетки", "солов'ї", свистунці). Не було в гончарстві такого, чого б не зумів зробити Гаврило Пошивайло. І не просто зробити, а й вкласти в дивовижні глиняні творіння всю широчінь розкриленої душі, наснажити їх високими людськими почуттями. Уперше в українському гончарстві створив сюжетні композиції на теми гоголівських героїв, Сорочинського ярмарку. Коли Гаврило Пошивайло сідав за круг, час немовби зупинявся. А гончарював він і ліпив глиняну скульптуру, дитячу іграшку до останнього місяця 82 року життя.

Упродовж другої половини 1970-х - 1980-х років Маестро був постійним учасником Сорочинського ярмарку, свят народної творчості, днів ремесел, етнографічних ярмарків у Києві та інших містах України. Всіляко сприяв становленню дитячих гончарних студій в Опішному та Києві.

Вершинні творчі досягнення відзначені почесним званням "Заслужений майстер народної творчості Української РСР" (1989), численними нагородами художніх виставок, конкурсів і симпозіумів. Був членом Спілки художників СРСР (з 1970).
Гончарка Явдоха Данилівна Пошивайло (Бородавка) (06.03.1910 - 27.04.1994) - одна з найцікавіших гончарних малювальниць в Україні, яскрава представниця опішнянської школи художньої мальовки. Вона, за беззаперечним визнанням мистецтвознавців, була малювальницею від Бога.

Малювальниця Явдоха Пошивайло оздоблює глиняний посуд у Музеї народної архітектури та побуту України. Пирогово, Київ. 1983. Фото Сергія Марченка. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

Народилася в Опішному в родині селянина-середняка. Згодом пригадувала: "Я осталась сиротою. Батьків я не знаю: люди забрали і в людей я росла, і вчилась малювати. Тоді я вивчилась і пішла по кустарях - в Горілея малювала.., в Пругла Макара і в других. А потім вийшла заміж і тоді почали удвох робить: він робить, а я малюю...".

В Опішному існує давня традиція: твори чоловіка-гончаря мусять побувати в руках дружини-малювальниці. Тому Явдоха Пошивайло оздоблювала твори свого чоловіка рослинними й зооморфними декоративними композиціями. Малювала по сирій глині віртуозно, швидко. Мотиви мальовки народжувалися миттєво. Квіти, виноградна лоза, риби й птахи оживали на мисках, тарелях, вазах, глечиках, макітрах, барильцях, куманцях. Гончарна мальовка Явдохи Пошивайло, виконана фляндрівкою й ріжкуванням, була "густою", соковитою, яскравою, а мотиви декору - виразно неповторними. Усі чесноти українського єства, усю любов до життя, до людей і довкілля вона вкладала в те сповідальне малювання.

Явдоха Данилівна до останнього подиху жила гончарством. Переживала за його невдачі і щиро раділа кожному, хто досягав успіхів у осягненні таїни глини. Навіть за кілька місяців до відходу в інші світи, тяжко хвора, вона жила гончарством: брала папір, фломастери чи олівці й наносила на папір гончарні орнаменти.

* * *

Уміло застосовуючи власні прийоми формотворення й декорування, Гаврило і Явдоха Пошивайли залишалися вірними давнім опішненським традиціям, стверджуючи цим невичерпну енергію пракоренів. Вони підсвідомо відчували своє, українське, й щонайменше звертали увагу на запозичення з інших етнокультур. Це особливо відчувається в старосвітських формах посуду, декоративній скульптурі, бароковій мальовці. Довге життя мистців у повсякденні глини й творчості було подібним до житія святих. Вони обоє були великими праведниками. Усього було на їхньому життєвому шляху. Довелося пережити революції, більшовицькі економічні експерименти, голодомори, репресії, воєнні лихоліття. Були місяці без хліба й зарплати в гончарній артілі, але ніколи, ні за яких буденних негараздів, вони не нарікали на вибір долі й самопосвяту глині. Вони продемонстрували всім оточуючим взірець відданості гончарству, сповна віддали себе рідному народу, до останнього подиху не випускаючи з рук "святу землицю". Їх життя - величний акт самопожертви в ім'я одухотвореної глини. Не випадково Фонд міжнародних премій посмертно вшанував життєвий подвиг Гаврила Пошивайла спеціальною відзнакою "За життя, гідне людини" (1998). Якось Явдоха Данилівна зізналася: "Отак і живемо з гончарним кругом біля ліжка, бо бува і вночі приходить до тебе дивовижна думка. Тоді потихеньку встаєш, тягнешся до глини, починаєш спілкуватися з нею...". Щось містичне вбачається і в тому факті, що рівно через три роки, три місяці й три дні після смерті Гаврила душа Явдохи відлетіла на крилах любові до свого чоловіка, де вони вже навіки разом.

Уперше гончарні твори Гаврила і Явдохи Пошивайлів експонувалися в Полтаві (1948) та Києві (1949). Далі щорічно виставлялися на обласних, республіканських, всесоюзних і міжнародних виставках (близько 90). Вони експонувалися на художніх виставках у Бельгії, Канаді, Японії, Болгарії, Югославії, Польщі, Угорщині, Франції, Нідерландах, США, Норвегії, Великобританії та інших країнах, широко представляючи в світі мистецтво України, дивуючи неповторним дивосвітом чужоземних поціновувачів мистецтва. Нині їх можна побачити в найбільших музеях світу, передовсім, зрозуміло, в українських. Багато їх розійшлося зі щедрих рук господарів по приватних колекціях.

Ще в середині 1970-х років кореспондент однієї з центральних московських газет після перебування в Опішному і знайомства з доробком Гаврила і Явдохи Пошивайлів назвав свій репортаж "Із Опішного до Парижа", що означало як численність гончарної спадщини мистців, так і експонування їх творів не лише в колишньому СРСР, а й у найбільших європейських столицях.

Гаврило та Явдоха Пошивайли в домашньому Музеї кераміки. Опішне, Полтавщина. 1987. Фото Сергія Марченка. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів
Гончарське подружжя знало про плинність усього сущого матеріального на землі, а тому прагнуло якомога довше зберегти в людській пам'яті спогади й уявлення про гончарні здобутки Опішного ХХ століття. Саме тому на початку 1970-х років вони створили перший в Україні приватний музей кераміки. Музей для Явдохи й Гаврила Пошивайлів був своєрідною філософською категорією буття, символом і способом збереження й примноження кращих набутків рідного рукомесництва. Музей - як генератор національного культу гончарства, музей - як резерват непорушних гончарних канонів, без яких немає українського гончарства - унікального явища світової культури. Родинний музей Пошивайлів ще за часів радянського тоталітаризму став осередком уславлення народного мистецтва, своєрідним форпостом українського духу. У провінційному містечку він відігравав таку ж патріотичну, україностверджуючу роль, як і знаменитий столичний музей Івана Макаровича Гончара в Києві. До нього йшли відвідувачі в пошуках пракоренів рідної культури, їхали іноземні делегації, щоби краще пізнати українську душу.

На основі їх настанов і заповітів згодом у гончарній столиці країни - Опішному - постав Національний музей-заповідник українського гончарства, Державна спеціалізована художня школа-інтернат "Колегіум мистецтв у Опішному", Інститут керамології - відділення Інституту народознавства НАН України.

24 липня 1999 року в Опішному, як структурний підрозділ Національного музею-заповідника українського гончарства, було відкрито Меморіальний музей-садибу гончарської родини Пошивайлів. Основу колекції складають гончарні вироби родини Пошивайлів. Тут також представлена кераміка інших майстрів Опішного кінця ХІХ - початку ХХ століття. Окрім кераміки, до збірки увійшла полтавська традиційна вишивка початку ХХ століття, кролевецькі рушники, народні картини 1920-х - 1930-х років, старовинні ікони. У недоторканному вигляді збереглися інтер'єри домашнього помешкання й надвірні будівлі.

Микола, Гаврило та Явдоха Пошивайли в домашньому Музеї кераміки. Опішне, Полтавщина. 1974. Фото Олександра Зеленецького. Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному, Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів

Всі підрозділи

# data[].attributes.attachment_link.title
Меморіальний музей-садиба гончарської родини Пошивайлів * Національний музей-заповідник українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.attachment_link.description
Гончар Гаврило Ничипорович Пошивайло (07.04.1909 - 24.01.1991) - один із найбільш відомих творців української народної кераміки другої половини ХХ століття, один із найсамобутніших представників опішнянської школи художньої кераміки. Народився в Опішному в родині потомственного гончаря-посудника, кустаря-середняка Ничипора Тарасовича Пошивайла (кінець 1880-х - 1936) та гончарки Ганни Іванівни Пошивайло (Оначко) (початок 1890-х - 1964), батько якої був відомим опішненським цегельником.

# data[].attributes.headline
Музей родини Кричевських

# data[].attributes.subject
Музей родини Кричевських

# data[].attributes.attachment_link.title
Опошня. Музей Кричевских

# data[].attributes.headline
Автентична Україна. Опішнянська кераміка

# data[].attributes.subject
Автентична Україна. Опішнянська кераміка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Гончарна столиця" України зі світовою славою

Старовинне козацьке містечко Опішне (Опішня) Зіньківського району Полтавської області називають гончарною столицею України.

Гончарство у найвищому місті Полтавщини, що стоїть на семи горбах, утворених Ворсклою, і пам'ятає битву зі шведами, розвивається впродовж трьох тисячоліть. На початку ХХ століття тут було майже 1000 гончарів. Їхні вироби розходилися по навколишніх селах і далеко від Полтавщини.

Ще наприкінці ХІХ століття до витворів місцевих гончарів почав пильно придивлятися весь цивілізований світ. Їхні вироби колекціонували. Відомі випадки, коли посуд у гончарів забирали ще теплим прямо з горна. На початку ХХ століття російський консул у Лондоні повідомляв Зіньківській повітовій земській управі про велику популярність опішнянської кераміки в Англії й буквально благав збільшити її постачання на європейські ринки. Найбільші музеї Російської імперії, країн Європи та Америки відряджали спеціальні експедиції до Опішного з метою формування власних колекцій. У 1894 році в Опішному відкрито першу в Лівобережній Україні земську зразкову гончарну майстерню, що стала до сьогодні єдиним осередком розвитку гончарного шкільництва в Україні.

Що і як виробляли

Опішнянські глиняні вироби

Традиційно виготовляють у Опішні повсякденну, а також різноманітну святкову кераміку. Це і поливаний мальований посуд (горщики, глечики, миски, дзбанки, куманці, барильця, баклаги), і посуд, розписаний у техніці ріжкування або фляндрівки, переважно рослинним орнаментом, і фігурний декоративний посуд скульптурного характеру зі стилізованим зображенням тварин (леви, барани, бики, коники, півні).

Особливими є вироби, зліплені із гончарних деталей та розписані чи оздоблені фактурним ліпним декором і кольоровими поливами. Найрізноманітнішими є дитячі глиняні іграшки (кізочки, рибки, круторогі баранчики, відгодовані свинки, гривасті леви, півники, коники, іграшки-пищики) та дрібна скульптура, ліплена від руки.

Серед покладів багатьох керамічних глин місцеві майстри використовують глину сірого кольору, яка після випалювання стає світло-жовтою. Після ліплення глина майже тиждень висихає в природних умовах. Потім відбувається процес випалювання, обробки глазурями чи розмальовування - і знов випалювання. Виготовляють виріб не менше 30-40 днів.

Хто і як оздоблював кераміку

Опішнянський посуд вирізняється тонкостінністю, дво-трикольоровим розписом у вигляді кривулин, рисочок, крапочок, а також рослинних орнаментів - квітами, листям, ягодами, віночками. Відома місцева техніка розпису - фляндрівка. Колірна гама таких орнаментів - сполучення білого, червоного, зеленого, коричневого кольорів із невеликою кількістю чорного. По-особливому розписують тут іграшки: це "гілка" на спині тварини, "кривулька з накапуванням" по обох боках, а також "сонце" на грудях тварин. Такий розпис - візитівка місцевої іграшки.

Опішнянський розпис - це здебільшого контурний рослинний орнамент: квіти, ґрона, колоски, гілки у вигляді букетів і віночків. Розпис виконують ангобом, а потім виріб покривається поливою. Традиційна ж опішнянська кераміка часто була нефарбована або в натуральних тонах глини.

Серед гончарів були і чоловіки, і жінки. А також майстри, які займалися більше розписом кераміки - жінки-малювальниці. Найбільш знані сьогодні гончарі - Михайло Китриш, Василь Омеляненко, династія Пошивайлів. А почалася опішнянська кераміка з імен майстрів Федора Чирвенка, Івана Гончаря, Івана Гладиревського, Юхима Резника.

"Я думав, що побачу глину, а побачив народ"

Найбільший музей гончарства в Україні в Опішному (фото 13) вразив посла Польщі в Україні Єжи Бару (1999 рік) своїми майстрами та живою, глибинною народною традицією. Заснований музей у 1986 році, а з 2001-го - це Національний музей-заповідник українського гончарства. У його складі працюють Інститут керамології, Центр дослідження українського гончарства, Національний архів українського гончарства, гончарська книгозбірня України, меморіальні садиби майстрів О. Селюченко та Пошивайлів, державна спеціалізована художня школа-інтернат "Колегіум мистецтв у Опішному". На подвір'ї музею розкинувся гончарський етнопарк - галерея монументальної й садово-паркової глиняної скульптури. Їхні автори - митці з різних міст України, переможці всеукраїнських гончарських фестивалів, що проводяться в Опішному.

У лютому 2018 року опішнянську кераміку було включено до Національного переліку елементів нематеріальної культурної спадщини, що передбачає здійснення заходів з її охорони Національним музеєм-заповідником українського гончарства та приватним підприємством "Гончарний круг".

# data[].attributes.attachment_link.title
Опішнянська кераміка

# data[].attributes.attachment_link.description
"Гончарна столиця" України зі світовою славою Старовинне козацьке містечко Опішне (Опішня) Зіньківського району Полтавської області називають гончарною столицею України. Гончарський етнопарк Національний музей-заповідник українського гончарства. Опішня, Полтавська обл. Гончарство у найвищому місті Полтавщини, що стоїть на семи горбах, утворених Ворсклою, і пам'ятає битву зі шведами, розвивається впродовж трьох тисячоліть.

# data[].attributes.headline
ОПІШНЕ Музей гончарства

# data[].attributes.subject
ОПІШНЕ Музей гончарства

# data[].attributes.attachment_link.title
ОПІШНЕ  Музей гончарства

# data[].attributes.headline
Екскурсія у Національному музеї-заповіднику українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.subject
Екскурсія у Національному музеї-заповіднику українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок UA:Херсон

# data[].attributes.attachment_link.title
Екскурсія у Національному музеї-заповіднику українського гончарства в Опішному

# data[].attributes.headline
Мандри: Опішня. Музей гончарства

# data[].attributes.subject
Мандри: Опішня. Музей гончарства

# data[].attributes.attachment_link.title
Мандри: Опішня. Музей гончарства