# data[].attributes.headline
המצאת המוזיקה חן

# data[].attributes.subject
המצאת המוזיקה חן

# data[].attributes.body
נגצקניבצגקמנבסמגקצ נב ענכ

# data[].attributes.headline
תקופת הראשונים

# data[].attributes.subject
תקופת הראשונים

# data[].attributes.body
מגישות : שירה טיבי , הודיה קוקואשוילי ומוריה איבגי.

הראשונים פעלו במחצית השנייה של ימי הביניים, בין המאה ה-11 עד המאה ה-15. למשנתם ולהוראותיהם הייתה חשיבות רבה בעיצוב עולם ההלכה וביצירת ארון הספרים היהודי בזמנם.[57] ובין הרבנים המרכזיים שפעלו בתקופת הראשונים בולטים הרי"ף, רש"י, הרמב"ם, הרא"ש, בנו רבי יעקב בן אשר, הרמב"ן ועשרות נוספים שיצרו בתחומי ההלכה, פרשנות המקרא והתלמוד, הפילוסופיה היהודית, המיסטיקה היהודית, השירה, הפיוט.

# data[].attributes.headline
האימפריה הרומית הקדושה המאה 10-9

# data[].attributes.subject
האימפריה הרומית הקדושה המאה 10-9

# data[].attributes.body
מגישות: שירה טיבי, הודיה קוקואשוילי ומוריה איבגי.

בשנת 774 לאחר בקשה של האפיפיורות, הפרנקים פלשו לאיטליה וסיפחו את שטחי הלומברדים. בתמורה קיבל המלך הפרנקי קרל הגדול את תמיכתה של האפיפיורות. ב-25 בדצמבר 800, הוכתר קרל הגדול על ידי האפיפיור לאו השלישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועורר בכך ויכוח מר על שמה של רומא. ב-812 הביזנטים הסכימו להכיר בקיומן של שתי אימפריות רומאיות, בתמורה להבטחה שהשטחים הביזנטים באיטליה יישארו תחת שליטתה של האימפריה הביזנטית.
תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, האימפריה החדשה החלה להתפורר תחת שליטתם של יורשיו החלשים. האיזון שנוצר בתקופתו של קרל הגדול נהרס. בנוסף, עלייתם של כוחות זרים כמו הסרצנים והרפובליקות העצמאיות בדרום איטליה תרמו להחלשת כוחה של האימפריה. בשנת 806 קרל הגדול הודיע על חלוקת האימפריה: האזורים תחת שליטת הלומברדים-פרנקים, ביחד עם בוואריה ואלמניה, נמסרו לשליטת בנו השני, פפין, מלך איטליה.
לאחר שבנו של קרל הגדול לואי החסיד מת ב-840, חוזה ורדן משנת 843 חילק את האימפריה בין שלושת בניו של לואי החסיד, ולותאר הראשון, הפך לקיסר פרנקיה התיכונה ובה צפון איטליה שהפכה לממלכת איטליה. בשנת 855, על ערש דווי, חילק לותאר הראשון את ממלכתו בין בניו בשנית. הוא הוריש את ממלכת איטליה ואת רומא לבנו הבכור לודוויג. לאחר 887, ממלכת איטליה הידרדרה לתקופה של חוסר יציבות שלטוני, כששליטים רבים טענו במקביל לבעלות על התואר מלך איטליה.
איטליה המשיכה להתמודד מול צרות מבחוץ גם במחצית הראשונה של המאה ה-9. ב-827, שושלת האע'לבים המוסלמית כבשה את סיציליה; ב-846, ערבים מוסלמים פלשו לרומא, ובזזו את בזיליקת פטרוס הקדוש. בתגובה לפלישה, האפיפיור לאו הרביעי התחיל בבנייתה של חומה סביב קריית הוותיקן ב-847, אשר הושלמה לאחר שש שנים. בשלהי המאה ה-9, הביזנטים והפרנקים פתחו בהתקפה משולבת נגד הערבים בדרום איטליה, ובסופה של המערכה הביזנטים כבשו חלקים מדרום איטליה.
ב-951 שולבו כס המלכות של איטליה וגרמניה. השליט של הממלכה החדשה היה אוטו הראשון, שטען שהאיחוד החיה את האימפריה של קרל הגדול וקיבל את התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-962. באותה תקופה התחזקה השליטה של השליטים החילוניים על הכנסיות בשטחם. יוקרת האפיפיור נחלשה באותה העת.

# data[].attributes.headline
המצאת היתפתחות כלי נשק

# data[].attributes.subject
המצאת היתפתחות כלי נשק

# data[].attributes.body
במשך רוב ימי הביניים כלי הנשק היו נשק קר שכלל חרבות, גרזני קרב, חניתות ופגיונות. כלי היריה העיקרי היה חץ וקשת. שריון הגוף היו בעיקר שריונות עור ושריונות עור מחוזקים בלוחות מתכת, כאשר הלוחמים האצילים העשירים ביותר היו מצוידים בשריון שרשראות, שסיפק הגנה טובה יותר מרוב השריונות שהיו קיימים אז. בתקופה זו רווח השימוש במגן, שכן השריון לא סיפק הגנה מלאה מפני חצים, חרבות וגרזנים.
החל מהמאה ה11 חל שיפור  באיכות כלי הנשק
והשיריון והאבירים הפכו מסתם לוחמים
קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים,
מה זה אומר כלי נשק קר ?
כלי נשק הוא כלי המשמש בעיקר בתגרות ובמלחמות בין בני אדם וכן לציד בעלי חיים ולהגנה מפניהם. ההיסטוריה של כלי הנשק כנראה ארוכה כהיסטוריה של האדם, אשר הבין שהוא יכול ליצור כלים, שיתנו לו עדיפות על הזולת ויקלו על תנאי קיומו. נהוגה חלוקה בסיסית בין 'נשק חם' ל'נשק קר'. כמו כן, נהוגה גם חלוקה לפי מטרות פגיעת כלי הנשק - יש המיועדים לפגיעה ישירה בבני אדם ויש המיועדים לפגוע בטנקים, בניינים, מטוסים וכדומה

מגישה טליה אבני

# data[].attributes.headline
תקופת הגאונים

# data[].attributes.subject
תקופת הגאונים

# data[].attributes.headline
האימפריה הרומית - עדי לוי ועדיה מלכה

# data[].attributes.subject
האימפריה הרומית - עדי לוי ועדיה מלכה

# data[].attributes.body
IMPERIVM•ROMANVM) הייתה מדינה רומית, שהתקיימה באגן הים התיכון מימי אוגוסטוס (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד נפילתה בשנת 476 לספירה. האימפריה הרומית נוצרה כתוצאה מהחלפת השלטון הרפובליקני ברומא העתיקה, והיא היוותה את השלב השלישי והאחרון בהתפתחות הציוויליזציה של רומא העתיקה; קדמו לה הרפובליקה הרומית (509 לפנה"ס - המאה ה-1 לפנה"ס) והמלוכה הרומית (המאה ה-8 לפנה"ס - 509 לפנה"ס). האימפריה הרומית התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית ובשטחים רחבי הידיים אותם כבשה באירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.

# data[].attributes.headline
מסעות הצלב - המאה ה 11-13 - דבורה 

# data[].attributes.subject
מסעות הצלב - המאה ה 11-13 - דבורה 

# data[].attributes.body
מסעות הצלב התרחשו בין המאה ה- 11 עד המאה ה - 13.
מסעות הצלב הם מסעות ומלחמות דת בהם הנוצרים עברו בעולם וכבשו אותו ובעצם סיפחו אותו לשלטון הנותרי של האפיפיור.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
סדרת מערכות צבאיות של הצלבנים לכיבוש ארץ ישראל והאזורים הסמוכים לה

מסעי הצלב הם סדרת מלחמות דת ומסעות צבאיים שיזמו (או תמכו) ה אפיפיורים ה נוצריים בין המאה ה-11 ו המאה ה-13. הם החלו בניסיונות לכבוש את ירושלים מן ה מוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי, אך הפכו למלחמות טריטוריאליות גם על מקומות אחרים. כלל המשתתפים הנוצריים במסעות הכיבוש הללו קרויים צלבנים.

במובן רחב יותר "מסע צלב" הוא כינוי למלחמה מסיבות דתיות, כגון ה רקונקיסטה, שבה כבשו הנוצרים בחזרה את ספרד מידי המוסלמים, מסעות צלב נגד האומות הלא-נוצריות ב צפון אירופה, כגון ה ליטאים, ומסעות נגד כופרים, כגון המלחמה ב בוהמיה בין 1418- 1487. כיום משמש הביטוי "מסע צלב" ככינוי לכל מסע תעמולתי או מלחמתי מסיבות דתיות או אידאולוגיות, המשתמש בלהט האמונה ככלי לקידום מטרותיו.

מסעי הצלב היו בעלי השפעה עצומה על האירופים ב ימי הביניים. לעיתים הייתה אירופה מאוחדת תחת שליטתה של אפיפיוריות חזקה, אך ב מאה ה-14 נסדק הרעיון של "ארצות הנצרות" והתפתחו מוסדות נפרדים שהובילו ליצירת ממלכות עצמאיות יותר ב צרפת, אנגליה, בורגונדי, פורטוגל, אראגון ו קסטיליה.

ההיסטוריוגרפיה המודרנית דוחה את הסכמת המאה ה -19 לפיה מערביים למדו את יסודות האדריכלות הצבאית במזרח התיכון, מכיוון שאירופה כבר חוותה התפתחות מהירה של טכנולוגיית ההגנה לפני מסע הצלב הראשון. למגע ישיר עם הביצורים הערביים שנבנו במקור על ידי הביזנטים אכן הייתה השפעה על ההתפתחות במזרח, אך היעדר ראיות תיעודיות אומר שעדיין קשה להבחין בין חשיבותה של תרבות עיצוב זו לבין מגבלות המצב. זה האחרון הביא לשילוב אלמנטים עיצוביים מזרחיים כמו גופי מים גדולים, והדרה של אלמנטים מערביים כמו חפירים.

בעקבות מסעות הצלב קמו מספר מסדרים צבאיים של אבירים- נזירים, ששמו לעצמם מטרה להגן על הצלבנים בארץ הקודש ועל העולים לרגל למקומות הקדושים. אבירי המסדרים היו לוחמים אמיצים וממושמעים, ובארגונם דמו לצבא מודרני. ברם, אחרי כישלונם של מסעי הצלב ונפילת הממלכות הצלבניות ב מזרח התיכון התרחקו חלק מהמסדרים, דוגמת מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), מהעיסוק הצבאי והתמקדו יותר ב מסחר וב בנקאות מאשר במלחמה והצליחו לצבור ממון רב (דבר שהקנה להם אויבים רבים בקרב הכנסייה והממלכות של אירופה). מסדרים מפורסמים נוספים היו מסדר האבירים הטבטוני, ה הוספיטלרים, אבירי מלטה ועוד.

מסעי צלב בים הבלטי ובמזרח אירופה עריכה

מסעות הצלב בים הבלטי וב מזרח אירופה היו מאמצים (במיוחד על ידי הגרמנים) להכניע ולנצר את העמים בארצות אלו. מסעות צלב אלו החלו במאה ה-12, במקביל למסע הצלב השני, והמשיכו לסירוגין עד המאה ה-16.

מסע הצלב האלביגנזי עריכה

מסע צלב זה יצא לדרך בשנת 1209 על מנת להשמיד את הכופרים בדרום צרפת. היה זה חלק ממאמץ בן עשורים אחדים, שהתייחס פחות לנצרות ויותר לניסיון השליטים בצפון צרפת להרחיב שליטתם אל הדרום. בסופו של דבר הושמדו הן הכופרים והן המדינות העצמאיות בדרום צרפת.

בדמיון העממי של המזרח והמערב התגבש הדימוי של מסעי הצלב כסדרה של תמונות סמליות קפואות. לאמיתו של דבר קשה לעמוד עתה על המוטיבציה של האנשים בתקופת מסעי הצלב, ולעיתים על הרלוונטיות שיש למוטיבציה זו באשר למהלך האירועים. למרות זאת, ההיסטוריה הפופולרית ברורה למדי ונותנת דימויים מרשימים הנוטים להיות קשורים אף למאורעות בני ימינו.

ב מערב אירופה נראו מסעי הצלב בדמיון העממי כהרפתקאות הרואיות, אף על פי שעיקר ההתלהבות העממית נוצלה במהלך מסע הצלב הראשון. גיבורו גוטפריד מבויון נחשב מאוחר יותר לאחד מ תשעת המכובדים, תשע דמויות שסימלו את אידיאל ה אבירות של התקופה. דימויו של היריב ה" סרצני" גובש בדמותו של צלאח א-דין, יריבו ריצ'רד הראשון מ אנגליה הוא סמל לעולם דובר ה אנגלית, אב טיפוס של המלך הצלבני, כאשר פרידריך ברברוסה ממלא את אותה נישה סמלית בתרבות גרמניה. עד זמננו הצלבנים ומנהיגיהם עוברים רומנטיזציה בתרבות הפופולרית, החל מתקופת מסעי הצלב עצמה, דרך התקופה הרומנטית וספריו של וולטר סקוט, וכלה בדימויים צלבניים במהלך מלחמת קרים, ו מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד כיבושה של ירושלים על ידי הגנרל אדמונד אלנבי.

בעולם המוסלמי המשיכו מסעי הצלב להיראות כמסעי טבח אכזריים וברבריים על ידי "הפרנקים" כנגד האסלאם המתורבת, וכך למשל, הרטוריקה של הפונדמנטליסטים האיסלמים מתייחסת לפעולות המערב כנגדם כ"מסעי צלב" בהקשר רגשי על מנת להראות כי מסע זה נדון לכישלון כנגד הפאן-ערביות המנצחת. כך התייחסו גורמים באמריקה ל"מלחמה כנגד ה טרור" בראשית המאה ה-21 כ"מסע צלב" עד שהדו-ערכיות של המונח התבררה להם.

ב ספרד, הועם זהרם של מסעי הצלב על ידי אירועי ה" רקונקיסטה" שבהם מרכזית היא דמותו של אל סיד.

כמו המוסלמים אנשי הכנסיות הנוצריות המזרחיות רואים את מסעי הצלב כהתקפות על ידי המערב הברברי, ומתרכזים במצור על קונסטנטינופול ב- 1204. חפצי קודש רבים שנלקחו אז מקונסטנטינופול נמצאים עדיין בידיים קתוליות, ב וותיקן ובמקומות אחרים. הטורקים המודרניים סוברים שהסוסים החרוטים בטיילת סן-מרקו ב וונציה צריכים להיות מוחזרים ל איסטנבול. ארצות מזרח אירופה, אפילו הקתוליות שבהן, לא התלהבו ממסעי הצלב. פולין ו הונגריה היו כפופות בעצמן לכיבוש הצלבנים (מ המסדר הטבטוני).

עבור היהודים היה במסעי הצלב משום אסון. דרכם של הצלבנים אל ארץ הקודש הייתה זרועה בדם יהודי, הן על ידי הצלבנים עצמם, אבל יותר מכך על ידי קבוצות עממיות שצעדו בעקבות הצלבנים. כך בקיץ ד'תתנ"ו ( 1096) חרבו הקהילות המרכזיות של גרמניה כאשר ערי ה רינוס: שפייר, וורמס ו מיינץ (או שפירא, ורמיזא ומגנצא - כפי שנקראו בידי היהודים), מותקפות בידי המון מוסת. הניסיונות להציל את היהודים כשלו ואלפים רבים (כל יהודי הקהילות) מסרו את נפשם על קידוש השם אם על ידי כך שנרצחו ואם על ידי כך שהתאבדו ובלבד שלא יעברו על דתם. בקהילות שונות הוכרחו היהודים לקבל את הנצרות ועשו זאת בדרך כלל למראית עין עד יעבור זעם. קהילות נוספות על אלה מאזור הרינוס, בגרמניה ובארצות אחרות כמו צרפת ואיטליה חרבו. באנגליה בשנת 1190 יצאו צלבנים יחד עם המון משולהב וצרו על בתי היהודים, אשר ברחו ל מצודת יורק והתבצרו בה, וכשהבינו שגורלם נחרץ העדיפו לבצע התאבדות קולקטיבית מאשר ליפול בידי האספסוף. כמו כן נטבחו יהודים על ידי הצלבנים ב ארץ ישראל ובסוריה.

מעשי הזוועה של הצלבנים החריפו את מצבם של היהודים שהיה גרוע ממילא. מצבם החברתי החמיר וההגבלות החוקיות עליהם הפכו לחמורות יותר ותכופות יותר בכל רחבי העולם הנוצרי. מסעי הצלב הכינו את הרקע לחקיקה האנטי יהודית של האפיפיור אינוצנטיוס השלישי, שהייתה נקודת תפנית בהיסטוריה היהודית ב ימי הביניים.

בספרות ה אשכנזית אודות אירועי תתנ"ו, ובעיקר ב פיוט וב תפילה, הושם הדגש על קידוש השם - יהודים אשר העדיפו למות ולעיתים אף להרוג את בני ביתם, מאשר להמיר דתם לנצרות. מקדשי השם אלו זכו להערכה מרובה ביהדות.

"מסעי הצלב" מעולם לא נקראו בשם זה על ידי משתתפיהם. הצלבנים התייחסו לעצמם בשמות שונים - "נאמני פטרוס הקדוש", "אבירי ישו". הם ראו עצמם כצליינים, על אף שבדרך כלל נאסר על הצליינים לשאת נשק. כצליינים נדרו הצלבנים נדר, שהיה עליהם להגשימו משהגיעו לירושלים, וניתן להם צלב שתפרו ללבושם. לקיחת הצלב לירושלים הייתה מטרת המסע. המונח "מסע צלב" התפתח מנוהג זה. מאז המאה ה-17 ניתנה למונח זה משמעות של "מסע צודק" על מנת "לשרש את הרוע", או להילחם למען מטרה צודקת. בעולם המוסלמי המונח המקביל הוא ג'יהאד, כאשר "מסע צלב" הוא מונח המשמש לתיאור פלישה עוינת של כופרים המחללים את קדשי האסלאם.

מסעי הצלב היוו השראה לסופרים ומשוררים רבים. ספרו של עמוס עוז - עד מוות, עוסק בפרעות ביהודים שנלוו למסעי הצלב.

גם בקולנוע מסעי הצלב משמשים רקע או עלילה לסרטים רבים, כגון בסרטו של רידלי סקוט " ממלכת גן עדן" וסרטו של סטיבן ספילברג אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון וב טרילוגיית מסעי הצלב ועיבודם ארן: אביר מסדר הטמפלרים ו ארן: הממלכה האבודה.

ב- 1965, פרק בסדרת ה מדע בדיוני, דוקטור הו, עסק בנושא מסעי הצלב של המאה ה-12.

רוברט לופז, לידתה של אירופה, תל אביב: הוצאת דביר, תש"ן-1990.(הספר בקטלוג ULI)

ישראל רול, אורן טל ומיכאל וינטר (עורכים), מפגש הצלבנים והמוסלמים בארץ-ישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963.

יהושע פראוור, הצלבנים: דיוקנה של חברה קולוניאלית, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1976.

בנימין זאב קדר (עורך), הצלבנים בממלכתם: מחקרים בתולדות ארץ-ישראל 1291-1099, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז

איריס שגריר, מסעי הצלב, היסטוריה והיסטוריוגרפיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2014.

Amnon Linder, Raising Arms: Liturgy in the Struggle to Liberate Jerusalem in the Late. Middle Ages, Turnhout: Brepols, 2003.[1]

אלי אשד, הישראלים והצלבנים: חלק ראשון, חלק שני, חלק שלישי, באתר האייל הקורא

יורם מלצר, משא הצלבנים - העקבות שהותירו מסעות הצלב בקרב ערבים וישראלים בני ימינו, מגזין "ארץ אחרת"

סילביה שיין, ‏ארץ-ישראל במדיניות הים-תיכונית של מעצמות אירופה, 1314-1291, קתדרה 25, ספטמבר 1982, עמ' 36-21

סילביה שיין, ‏הממלכה אשר לא קמה - התוכנית לכינון ממלכה צלבנית חדשה בארץ-ישראל במאה הי"ד, קתדרה 34 ינואר 1985, עמ' 36-27

אריה גראבויס ואיבון פרידמן, ‏דיון: בין זיקה לזרות: יחסם של הצליינים לארץ-ישראל בתקופת מסעי-הצלב, קתדרה 41, אוקטובר 1986, עמ' 64-37

איוון פרידמן, ‏מסעי הצלב והממלכה הצלבנית - סימני דרך וכיווני מחקר, קתדרה 100, אוגוסט 2001, עמ' 263-260

יובל מלחי, פרק 4: מסעות הצלב, באתר "קטעים בהיסטוריה", 16 באוקטובר 2008

יובל מלחי, פרק 123: זה הקיץ האחרון שלי אתכם - מלחמת החיפאים בצלבנים - חלק א', באתר "קטעים בהיסטוריה", 11 בינואר 2015

יובל מלחי, פרק 124: זה הקיץ האחרון שלי אתכם - מלחמת החיפאים בצלבנים - חלק ב' ואחרון, באתר "קטעים בהיסטוריה", 18 בינואר 2015

ברק רובינשטיין היכן 'הסהר' במפגש 'הצלב והסהר'? האסלאם בהיסטוריוגרפיה המערבית של מסעות הצלב 1950-2007, ג'מאעה 2009

איריס שגריר, "מה היו בעצם מסעות הצלב?", הבלוג של הסדנה להיסטוריה חברתית, הארץ, 23.7.2017

דניאל ליפסון, כיבוש ירושלים - מסע הצלב שלא התרחש, "הספרנים": בלוג הספרייה הלאומית, פברואר 2019

מסעי הצלב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

# data[].attributes.attachment_link.title
מסעי הצלב - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
סדרת מערכות צבאיות של הצלבנים לכיבוש ארץ ישראל והאזורים הסמוכים לה מסעי הצלב הם סדרת מלחמות דת ומסעות צבאיים שיזמו (או תמכו) ה אפיפיורים ה נוצריים בין המאה ה-11 ו המאה ה-13. הם החלו בניסיונות לכבוש את ירושלים מן ה מוסלמים ולהביאה תחת שלטון נוצרי, אך הפכו למלחמות טריטוריאליות גם על מקומות אחרים.

# data[].attributes.headline
עצירת חברי מסדר הטרמפלרים- הודיה עובדיה

# data[].attributes.subject
עצירת חברי מסדר הטרמפלרים- הודיה עובדיה

# data[].attributes.body
בשנת 1307 מלך צרפת, פיליפ היפה, פשט על כל מעוזי הטמפלרים בצרפת ועוצר את חברי המסדר, שנאלצים להודות בכפירה, מינות ועבודת השטן. בכך הוא למעשה מחסל את אחד ממסדריה הצבאיים המפוארים של אירופה, שהוקם על מנת להגן על צליינים בארץ הקודש ולסייע למסעי הצלב.

# data[].attributes.headline
מלחמת מאה השנים  בין אנגליה לצרפת, שתחילתו בשנת 1337 וסיומו בשנת 1453

# data[].attributes.subject
מלחמת מאה השנים  בין אנגליה לצרפת, שתחילתו בשנת 1337 וסיומו בשנת 1453

# data[].attributes.body
מגישות : שירן איפראימוב , ומירב מיכאלוב .

מלחמת מאה השנים הייתה סכסוך בין אנגליה לצרפת, שתחילתו בשנת 1337 וסיומו בשנת 1453. הסכסוך ארך מאה ושש עשרה שנים, כשבתקופה זו שלטו באנגליה ובצרפת חמישה מלכים. הסכסוך לא התנהל בצורת לוחמה מתמשכת בעוצמה קבועה, כי אם בסדרת מערכות נפרדות, כשביניהן תקופות רגיעה שלעיתים היו ארוכות למדי, של לוחמה בעצימות נמוכה ושל הפסקות אש לסירוגין. המלחמה התרחשה כולה על אדמת צרפת, ולעיתים נראה היה שמדובר במלחמת אזרחים צרפתית, כשאנגליה פועלת כאחד המחוזות ביחידה מדינית אנגלו-צרפתית.

# data[].attributes.headline
גירוש יהודי ספרד ופוטוגל - 1492 , 1498 - דבורה

# data[].attributes.subject
גירוש יהודי ספרד ופוטוגל - 1492 , 1498 - דבורה

# data[].attributes.body
בשנת 1493 מלך ומלכת ספרד פרדיננד ואיזבלה הוציאו צו גירוש על כל יהודי ספרד שסירוו להשתמד*.

* להשתמד = להתנצר, להפוך לנוצרי.

# data[].attributes.headline
תקופת הגאונים הלל מנטאל

# data[].attributes.subject
תקופת הגאונים הלל מנטאל

# data[].attributes.body
גאון היה התואר של ראשי ישיבות סורא ופומבדיתא שבבבל ושל ישיבת ארץ ישראל, מסוף המאה ה-6 (או סוף המאה ה-7) ועד אמצע המאה ה-11 – תקופה הידועה בתולדות ישראל כתקופת הגאונים. הגאונים היו הסמכות ההלכתית העליונה, לא רק בבבל אלא בכל ישראל. הגאונים עסקו בפירוש התלמוד כפי שקיבלו אותו מהסבוראים (וקודמיהם האמוראים), והתמקדו בהנחלתו לעם כך שישפיע על כל תחומי החיים.

# data[].attributes.headline
הפרדה של נועה קירל ומרגי

# data[].attributes.subject
הפרדה של נועה קירל ומרגי

# data[].attributes.body
זה היה נוראאא!!! וזה קרה בשנת 2022😭

# data[].attributes.body
רֶקוֹנְקִיסְטָה (מספרדית: Reconquista, תרגום: כיבוש מחדש) היא כינויו של תהליך הכיבוש-מחדש של חצי האי האיברי על ידי הנוצרים מידי המוסלמים לאורך פרק זמן שארך כ-700 שנים ונמשך מסוף המאה השמינית ועד לסוף המאה החמש-עשרה.[1] נהוג לראות בניצחון הנוצרי בקרב קובאדונגה בשנת 722 את תחילתה של הרקונקיסטה,[2] ובכיבוש ממלכת גרנדה וסילוק המוסלמים מספרד בשנת 1492 את סיומה.[3] קיים ויכוח מחקרי סביב שאלת מהותה של הרקונקיסטה – האם יש לראות בה מלחמת קודש, התפשטות צבאית וטריטוריאלית, או דגם מוקדם של מסעי הצלב.[4]

# data[].attributes.headline
 שם : מעיין נושא : גילויי אמריקה כריסטופר קולומבוס היה ספן איטלקי בשירות ספרד, הנחשב לאחד מגדולי מגלי הארצות בכל הדורות. בניגוד לטעות נפוצה, לא היה קולומבוס האירופאי הראשון שהגיע ליבשת אמריקה – הראשון היה כנראה לייב אייריקסון בראש מסע של ויקינגים בסביבות 1000 לספירה.

# data[].attributes.subject
 שם : מעיין נושא : גילויי אמריקה כריסטופר קולומבוס היה ספן איטלקי בשירות ספרד, הנחשב לאחד מגדולי מגלי הארצות בכל הדורות. בניגוד לטעות נפוצה, לא היה קולומבוס האירופאי הראשון שהגיע ליבשת אמריקה – הראשון היה כנראה לייב אייריקסון בראש מסע של ויקינגים בסביבות 1000 לספירה.

# data[].attributes.body
https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%92%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%A9_%D7%A1%D7%A4%D7%A8%D7%93

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גירוש יהודי ספרד בשנת 1492

גירוש ספרד היה סילוקם בכפייה ב- 1492 ( ה'רנ"ב) של יהודי ממלכות קסטיליה ו אראגון אשר סירבו ל התנצר. גירוש בתנאים שונים במקצת נגזר חמש שנים אחר כך, ב- 1497 ( ה'רנ"ז) גם על יהודי פורטוגל. כעבור שנה נוספת, ב- 1498 ( ה'רנ"ח) גורשו גם יהודי ממלכת נווארה.

הגירוש הוטל ב צו שנחתם בידי פרדיננד השני מלך ארגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, ב-31 במרץ 1492, ופורסם ב-29 באפריל ( ג' בניסן הרנ"ב). הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהם הוצבו בפני הברירה ל התנצר או לעזוב עד ל-31 ביולי ( ז' באב). חלק גדול מהיהודים העדיפו להתנצר - לפחות למראית עין - ונותרו ב ספרד בין שאר מאות אלפי "נוצרים חדשים" או "מראנוס", צאצאי יהודים שהתנצרו עוד במאה הקודמת אחרי גזירות קנ"א. ואולם, הם לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד מסוים. רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר כ אנוסים. אף שלא ניתן להעריך במדויק, רוב ההיסטוריונים אומדים את מספר מגורשי ספרד ב-1492 בין 40,000 ל-160,000 נפש. המגורשים גלו לארצות השוכנות לחופי הים התיכון, אל צפון אפריקה ולמחוזות האימפריה העות'מאנית, כמו גם לארצות מערב ו מרכז אירופה.

הצו שיקף את שאיפת הכתר הספרדי ליצירת חברה נוצרית אחידה, ללא מיעוטים דתיים. במקביל לגירוש היהודים פעלו השלטונות גם לדחיקת ה מוסלמים מספרד. לאחר סידרה של גירושי מוסלמים מאזור גרנדה הוציאה ממלכת קסטיליה בשנת 1502 צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות להתנצר או לעזוב, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר לפחות למראית עין. כל היתר גורשו (המומרים ממוצא מוסלמי התמרדו מספר פעמים והוסיפו לעורר חשש; ב-1609 גורשה אוכלוסייה זו על אף היותה נוצרית להלכה). בשנת 1507 הורחב צו גירוש היהודים על כל תחום השליטה של בית המלוכה הספרדי: דרום איטליה, סיציליה ו סרדיניה.

גירוש היהודים מספרד סימן את קיצה של תקופה ב תולדות עם ישראל. הוא הותיר רישומו המשמעותי ב שירה, בספרות ה הלכה של הדורות הבאים, ובהתפתחות התרבותית של הקהילות היהודיות אליהן הגיעו המגורשים מ חצי האי האיברי, ומאוחר יותר גם צאצאי "האנוסים".

עד תחילת המאה ה-12 התקיים ברוב חצי האי האיברי שלטון מוסלמי. שלטון זה היה בדרך כלל סובלני כלפי המיעוט היהודי הגדול ב ספרד. בתקופה זו היה ב חצי האי האיברי הריכוז הגדול ביותר של יהודים ביבשת אירופה. היהודים השתלבו בכל רובדי החברה הספרדית הנוצרית. הקהילות היהודיות בספרד זכו למעמד משפטי מוכר בחוקי הממלכות הנוצריות ב קסטיליה, ב אראגון, ב נווארה ואף ב פורטוגל. הם נהנו מאוטונומיה שיפוטית ויכלו לקיים את פולחן דתם. תרבות היהודים שגשגה, מצבם הכלכלי היה שפיר והם יכלו לרכוש השכלה גבוהה. תקופה זו כונתה " תור הזהב של יהדות ספרד", ובמהלכה כתבו יהודי ספרד שירים, פואמות ומאמרים פילוסופיים ודתיים, ועסקו גם ברפואה, ובמדעים כ אסטרונומיה ומיפוי העולם (קארטוגרפיה).

השינוי ביחס ליהודים התחולל במקביל להשלמת ה רקונקיסטה, הכיבוש-מחדש הנוצרי של ספרד מידי המוסלמים. התהליך נמשך מאות שנים, בד בבד עם עלייתן של תנועות קנאיות יותר בקרב המוסלמים. במהלך המאה ה-14 ו המאה ה-15 חזרה ספרד כולה לשלטון נוצרי חוץ מ ממלכת גרנדה. ב- 1391 הביא המצב החדש לגל של פרעות - גזירות קנ"א - בקהילות שונות ברחבי ספרד. יהודים רבים מאוד המירו את דתם, ואז החלה התופעה של קהילות מומרים, או אנוסים, במספרים גדולים, שיצרו יחידה חברתית מובחנת של "נוצרים חדשים", שעוררה חשש מתמיד אצל הכנסייה, וכן את קנאת "הנוצרים המקוריים", ה"אמיתים".

בין 1411- 1412 עבר בערי קסטיליה נזיר דומיניקני, ויסנט פרר, שהטיף ל המרת דתם של היהודים. ב-1412 הוציאו ה אפוטרופוסים של המלך הקטין חואן השני גזירות על היהודים. מטרתם הייתה לבדל את היהודים מכלל האוכלוסייה בהקצאת שכונות מגורים מיוחדות, קביעת לבוש אופייני, ולעיתים נכפה עליהם אם לגדל זקן או לא. נאסר עליהם לקבל משרות ציבוריות, שלא לתת בידם שררה על התושבים הנוצרים. ב- 1413 התקיים ויכוח פומבי בין נוצרים ליהודים בעיר טורטוסה שבאראגון. היהודים היו מפולגים במשלחתם.[1] הוויכוח נמשך יותר משנה וגרם לאי-ודאות בקרב הציבור היהודי שנותר ללא הנהגה, שכן מנהיגיהם הרוחניים היו בזירת הדיונים. התוצאה הייתה, בין השאר, התגברות תהליך ההתנצרות. כך למשל, בעירו של רבי יוסף אלבו שרדו 10 יהודים, רובם במאסר, מתוך 40 משפחות.

מותו של ה אנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר (שגורש מ אביניון בשנת 1403 אך הוכר כאפיפיור באראגון) ב- 1423 הביא לשיפור במצב היהודים. הם הצליחו לחדש את המוסדות האוטונומיים בקהילותיהם, אך לא חזרו למצבם המכובד כבראשונה, בתקופה שלפני גזירות קנ"א. הצלחת השיקום באה לידי ביטוי ב תקנות ואיאדוליד ממרץ 1432.

בשלהי המאה ה-15 שלטו בספרד המלכים הקתוליים. האינקוויזיציה הספרדית כיהנה כבית דין של הכנסייה הקתולית שמטרתו איתור " מינים" נוצריים; כך נרדפו " נוצרים חדשים" שנחשדו ב התייהדות (קיום מצוות התורה, הנחשב לעוון חמור בנצרות, מראשיתה). האינקוויזיציה החלה לפעול בספרד ב- 1 בינואר 1481. אלה שנמצאו אשמים הועברו מסמכותה של האינקוויזיציה לבתי הדין החילוניים, שם לרוב נידונו לעינויים, ככפרה על עוונותיהם, או למוות איום ב העלאה על המוקד, או תלייה.

מנהיג האינקוויזיציה תומאס דה טורקמדה סבר כי המיעוט היהודי שנותר משפיע לרעה על "הנוצרים החדשים" ועוזר להם לשמור על מנהגי דתם הישנה, ולכן שכנע את המלך פרננדו ואשתו איזבלה ב-1492 להוציא צו שיורה על גירוש כל יהודי ספרד. הצו נועד בעיקרו למנוע השפעה של היהודים על המומרים. עקב כך פסקו המלכים הקתוליים שעל כל היהודים שלא יתנצרו - לעזוב את ספרד. צו הגירוש הוצא במקביל למלחמה הכוללת של הספרדים בכל ריכוזי האוכלוסייה הלא-נוצרית ברחבי ספרד. אברהם שניור קורונל שהיה מקורב מאוד למשפחת המלוכה ניסה למנוע את הצו, אך לא הצליח - ונאלץ להתנצר בעצמו.

הצו (ב ספרדית: "Edicto de Granada" - "צו גרנדה"), שנחתם ב-31 במרץ 1492, הוכרז רק ב-29 באפריל. היהודים אולצו לעזוב את ספרד בתוך שלושה חודשים, עד 31 ביולי, אלא אם יתנצרו.[2] במקביל נאסר על נוצרים להסתיר יהודים, או לעזור להם בגלוי או בסתר. הסיבה הנזכרת בצו הייתה השפעתם הרעה של היהודים על המתנצרים, וחוסר נכונותם של היהודים לעזוב את דתם.

אומדן סך כל היהודים בממלכות הספרדיות ובפורטוגל ערב הגירוש הוא נושא להערכות שונות בין היסטוריונים. המספרים נעים בין לא פחות מ-100,000 עד כ-200,000, קרוב יותר למספר הנמוך. אומדן מפורט שערך סוארז פרננדז ב-1991 על בסיס רשומות מס הביאו למסקנה ש-100,000 הוא ההערכה המקסימלית, לגבי ספרד. מלבדם היו הרבה - כנראה סביב 220,000, ואולי לפי הערכות מסוימות הרבה יותר, עד פי שלושה ממספר היהודים - של "נוצרים חדשים" מזוהים, שנותרו כמגזר נפרד בחברה הספרדית, ולא נטמעו בה. עם הגירוש, בחרו בין 20,000 ל-50,000 יהודים להתנצר ולהישאר בספרד. מספר המגורשים נע בין כ-40,000 מינימום, לכ-160,000 מקסימום, לפי יצחק בער. יצחק אברבנאל, שהיה במגורשים, מציין את המספר 300,000.[3] עוד כ-7,000 מאלה שבו לאחר מכן לביתם והתנצרו.[4]

על המגורשים נאסר לקחת עמם דברי ערך כזהב, כסף ותכשיטים, בהתאם לכלכלת ה מרקנטיליזם ששלטה אז, אך הותר להם להוציא רכוש אחר. למכירת בתיהם ונכסיהם ניתנה להם ארכה של שלושה חודשים, עד סוף יולי 1492, שלפי הלוח העברי הסתיים באותה שנה בליל ח' באב, ערב תשעה באב. הספרדים ציפו שהיהודים יאלצו למכור נכסיהם בזול - או להפקירם. ידיעה זו הקשתה על היהודים למכור את נכסיהם. היו שמכרו את חפציהם, אך היו רבים יותר שלא הספיקו, ונטשו רכושם.

בפקודת גירוש היהודים מספרד, עליה חתומים פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה, כתוב (בין השאר):

"מכיוון שהודיעו לנו שבמלכויותינו היו כמה נוצרים רעים שהתייהדו ובגדו באמונתנו הקתולית הקדושה, והסיבה הגדולה לכך הייתה - הקשר בין היהודים והנוצרים".... ובהמשך: "לכן, אנו בעצתם ועל פי ראייתם של כמה מן הכמורה, האצולה הגבוהה והנמוכה של מלכותנו, ואנשי מדע ומצפון אחרים מן המועצה שלנו, בהיותנו חושבים על כך רבות, הסכמנו לצוות לגרש את כל היהודים והיהודיות ממלכויותינו."

המלכים הקתוליים העידו בצו כי קודם לפקודת הגירוש ניסו לפתור את הבעיה בריכוז היהודים בשכונות מיוחדות משלהם בתוך הערים ( גטאות), בייסוד האינקוויזיציה, ובגירוש היהודים מ אנדלוסיה, ורק לאחר שנכשלו בפעולות אלו החליטו על גירוש כללי של כל מי שלא חפצו להיטבל. מלבד הצו שיצא לאור במלכות קסטיליה היה גם צו מיוחד למלכות אראגון, שהיה שונה במקצת מהצו במלכות קסטיליה, למשל בהדגשת יתר של אחריות האינקוויזיציה לגירוש, ובהאשמת היהודים בהשתלטות על נכסי הנוצרים באמצעות הלוואה בריבית קצוצה.[דרוש מקור]

גולי ספרד חיפשו להם מקום מגורים חלופי. רבים ביקשו להיקלט בשכנה הקרובה לספרד, פורטוגל, שדמתה לספרד הן מבחינת התרבות והן בתנאים הגאו-פוליטיים, ובנוסף - היו גם קשרי משפחה בין משפחות יהודיות משתי הארצות.

קיימות עדויות של סופרים בני התקופה, על ניסיונות לשכנע את העוזבים להמיר את דתם ולהישאר, ועדויות על גורלם המר של מי שלא הסכימו לכך. הללו, משעלו על האוניות - נבזזו, נאנסו, נרצחו ונמכרו לעבדים. הנותרים פנו אל יעד לא נודע, כשהארצות השכנות סירבו לקבל את היהודים לתחומן. תלאותיהם של הגולים מפורטות - הן בהקדמות לכתבי הרבנים ששרדו את הגירוש, והן אצל נוצרים בני התקופה.

לאחר שהוחלו גזרות הגירוש גם על יהודי פורטוגל ב- 1497, ניסו יהודים את מזלם במציאת מקלט ב צרפת, השכנה הצפונית, אליה עברו לגור ומשם יכלו להמשיך עסקיהם בספרד ובפורטוגל. המעבר ליעד הבא - ארצות השפלה - היה כרוך בניתוק כל קשר עם חצי האי האיברי. ברם, היציאה ההמונית הייתה בדרך הים. סולטאן האימפריה העות'מאנית באיזיט השני קלט את הפוטנציאל הטמון במגורשי ספרד ופתח את שערי ממלכתו בפני המגורשים; הוא תמה על התנהגותו הטיפשית של המלך פרננדו ששמט מידיו אוצר יקר כל כך. מרביתם של גולי ספרד פנו לחופי האימפריה העות'מאנית, שהשתרעה אז מן הבלקן ודרום אירופה, דרך המזרח הקרוב ועד לצפון אפריקה.

רבים מהאנוסים בספרד המשיכו לשמור על מנהגי היהודים בסתר, תוך שלמדו ולימדו תורה (ובמקרים מסוימים קבלה). במהלך המאה ה-16 ו המאה ה-17 המשיכה ההגירה, ומשפחות רבות של נוצרים עם עבר יהודי עזבו את ספרד, כמו משפחתם של שלמה מולכו ושל דונה גרציה נשיא. נוסע ספרדי אלמוני שביקר בארץ ישראל באמצע המאה ה-16, פגש ב צפת יהודים ספרדים ובהם אנוסים שברחו מה אינקויזיציה: "בכל המקומות האלה מצאו להם היהודים מפלט מפני הפחד....בכל מקום הם נפוצים, ובכל המקומות האלה הם גורמים לכך שהלשון הספרדית תישמע שוב".[5]

המגורשים מספרד פנו תחילה למדינה השכנה ב חצי האי האיברי - פורטוגל, אך "המלכים הקתוליים", יוזמי הגירוש, התנגדו לכך שפורטוגל תהווה מקלט לבורחים מהאינקוויזיציה הספרדית. כשהם השיאו את בתם איזבלה מאסטוריאס, ל מנואל הראשון, מלך פורטוגל, הם התנו עימו כי מדינתו לא תעניק מקלט לאנוסים הבורחים. ב- 1497 יזם מלך פורטוגל מהלך של התנצרות קולקטיבית בכפייה של כלל יהודי פורטוגל, כולל יהודי ספרד המגורשים. האינקוויזיציה הספרדית דרשה את הסגרת האנוסים שברחו מספרד לפורטוגל, בהתאם ל בולה של אינוקנטיוס השמיני מ- 1487, אך פורטוגל סרבה להסגיר יהודים לספרד. כשהאינקוויזיציה חפצה בהסגרתו של אנוס שברח, היה עליה לנקוט ביוזמה פרטית. רק לאחר הקמת מוסד מקביל בפורטוגל בסוף שנות השלושים של המאה ה-16, החלו גם אנוסי פורטוגל לסבול מנחת זרועה של האינקוויזיציה בארצם.

ב- 1602 יזמו אנוסי פורטוגל פנייה למלך ספרד ופורטוגל פליפה השלישי, ולראש השרים שלו, בבקשת מחילה וכפרת עוונות כללית בתמורה לתשלום נאות. ב- 1605 הוציא האפיפיור "בריווי" (Breve) חנינה כללית שאי אפשר לערער עליה, לה היו שתי מגבלות: לא יפורסם ההסדר הכספי שלאפיפיור היה חלק בו, והיא לא תחול על מקרים של אנוסים שנשפטו בעבר. המחילה הייתה חד-פעמית וחלה על שתי אוכלוסיות: לאלה שנשארו בחצי האי האיברי ניתנה מחילה וכפרה על עוונות התייהדותם, ולרוצים לצאת נפתחו נמלי היציאה.

ב- 1609 הוקמה ועדה עליונה מטעם "מועצת המצפון והמסדרים" כדי לדון ביציאת האנוסים מהמדינה. מסקנותיה היו שיש לבטל את החנינה הכללית, שכן האנוסים מפורטוגל, כמו אלה שהיגרו לצרפת, ניצלו לרעה את יציאתם. ב- 1610 הוחלט לעצור את היציאה משתי המדינות. רק ב- 1630, כעבור עשרים שנה, התאפשרה שוב היציאה - תחת פיקוח. כל אזור קיבל היתר לאפשר יציאה דרך נמל אחד בלבד, בפיקוח צמוד של האינקוויזיציה, ותוך הקפדה שלא תהיה הברחת הון. המטרה הייתה לגרום לכך שרק אנוסים שמעמדם כ"נוצרים חדשים" הוכח כדין - יורשו לצאת מהמדינה.

היציאה דרך הנמלים לא הייתה קלה. היה פיקוח של השלטונות ושל האינקוויזיציה. נדרש גם להגיע להסכם עם בעל האונייה על תנאי ההפלגה ועל יעדה, שלא היה ודאי. ההפלגה הייתה קלה יותר כאשר האוניות לא היו מספרד או מפורטוגל, אם כי גם באוניות זרות נערך חיפוש.

דרכי הבריחה הקרקעית לצרפת היו בטוחות יותר, אם כי במעברים היו שומרים ממונים על ידי השלטונות ובפונדקים היו נזירים, בשליחות האינקוויזיציה, מחופשים בבגדי אנשים פשוטים. ההברחות היו של יחידים, משפחות, וקבוצות קטנות - עד שבעה, כמספר הנוסעים ב מרכבה. סכנה גדולה ליוצאים הייתה במקום ריכוזם ב מדריד. אחד המקומות הידועים היה "שער אלקלה". משם היו יוצאים בדרך המלך אל פמפלונה, בירת מחוז נווארה, ומשם ממשיכים ל צרפת ביבשה, דרך הרי הפירינאים או בדרך הים, דרך נמלי הדייגים באזור סן סבסטיאן. המבריחים היו פשוטי העם, בעלי פרדות או עגלות משא. מידע מפורט על שיטות ההברחה, תחפושות האנוסים ותעריפי ההברחה התקבל מרישומים במשפטים שנערכו לאלה שנתפסו.

בעקבות גילוי אמריקה הגיעו האנוסים גם ל" עולם החדש". הסיבות לכך לא היו דתיות: המניע להגירה היה כלכלי. כך גם התייחס לתופעה מוסד האינקוויזיציה, שהוקם גם ביבשת החדשה, ולכאורה לא הטיל מכשולים על הגירת היהודים אליה.

חוקר יהדות ספרד, חיים ביינארט[6] מביא את סיפורו של רודריגו אלווארס די מדריד מהעיר מאלגה שהשיג בשנת 1512 היתר יציאה דרך הים והיבשה אל מדינות נוצריות אחרות.[7] מי שקבל "צו" מסוג זה, לא רק שזכה להשתחרר מכבלי האינקוויזיציה אלא שבנוסף, שַעֳרֵי ספרד היו עתה פתוחים בפניו.

בעוד שהיציאה לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה הייתה אל קהילות קיימות, הרי שב מערב אירופה מגורשי ספרד הקימו קהילות חדשות. יוצאי ספרד הקימו קהילות ב צרפת, ב ארצות השפלה, ב אנגליה ובצפון מערב גרמניה.

באוגוסט 1550 העניק אנרי השני, מלך צרפת, זכות ישיבה לפורטוגזים "בכל מקום מלכותו, כפי שייראה בעיניהם, לעסוק בה במסחר, לרכוש נכסים וליהנות מכל אותן זכויות כמו שנהנים מהם הצרפתים". בכך נפתחו שערי ההגירה לאנוסים. להגירה לצרפת היה אופי מיוחד. הסוחרים היהודים הקימו בצרפת מושבות של "סוחרים פורטוגזים": באזור הרי הפירינאים, בערים כמו: סן ז'ן די לוס ובדרום צרפת, ב בורדו, לה רושל והגיעו עד פריז. תחילה העבירו את עסקיהם ולאחר זמן את משפחותיהם. כך הוקמו הקהילות הספרדיות בצרפת, שבהמשך יצאו מהן היהודים שהקימו את קהילות יהדות פיימונטה בצפון איטליה.

בנובמבר 1602 התבקש מפקד הצבא בדרום מערב צרפת להכין דו"ח על מצב היהודים באזור ליון, לפי הזמנת מועצת המדינה הספרדית. הוא דיווח כי בחופי גיפוסקואה (Guipuzcoa) וויסקאיה (Vizcaya) יש מאה משפחות יהודיות ובהן שמונה מאות נפש. תושבי המקום הביעו את מורת רוחם מכך "שהללו נוטלים את פרנסתם ומתעתדים להקים בית כנסת" וביקשו להרחיק את היהודים לתוך המדינה. האנוסים עברו ביוזמתם לבורדו, מחשש לפגיעה בהם, ואחר כך לאזור אביניון. במקומות אלה היה קיים חופש דת. מפקד הצבא הוסיף כי חלק מהיהודים חזרו ל"סן ז'ן די לוס" ולפי הערכתו הם מביאים לצרפת ול פלנדריה הכנסות גבוהות, הוא סיכם כי היהודים אינם מעזים לגלות את שמם האמיתי לפני הגעתם לאביניון או ל"ארצו של הדוכס הגדול של פיזה". לפי דרישת הכנסייה יקיים הממונה על היצוא מספרד מעקב אחרי הקשרים המסחריים של האנוסים עם ספרד.

לצפון איטליה עריכה

ב-4 בספטמבר 1572 הזמין אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, את האנוסים לבוא לשטח הדוכסות ב צפון איטליה. נציגי ספרד ב טורינו וב מילאנו הביעו את חששם כי בואם של היהודים לחבל הארץ החדש יגרום להפיכת נמל ניס לחוף הים התיכון לנמל מרכזי למסחר עם ה לבנט. הדוכס הבטיח ליהודים הגנה מפני האינקוויזיציה. שלטונות הכנסייה חסמו את הכניסה לפיימונטה דרך נמלי הים התיכון והיהודים הגיעו ליעדם דרך ונציה. הדבר ארך זמן קצר: בסוף 1573 ניתן צו גירוש ליהודי פיימונטה. עם זאת, יש עדויות כי ב- 1575 היו עדיין יוצאי ספרד באזור.

ישנן עדויות כי כבר באמצע המאה ה-16 התקיימה קהילה יהודית דוברת ספרדית בעיר הורמוז, שב מצר הורמוז, שהיה אז תחת שלטון פורטוגל.[8] ב-4 באפריל 1601 הורשו אנוסי פורטוגל להגר למושבות מעבר לים: הודו ו ברזיל. היה זה בעקבות הסכם רשמי עם ראשי האנוסים כי תמורת תשלום גבוה במיוחד יורשו למכור את רכושם, לצאת מהמדינה, ואם ירצו - לשוב אליה. כמו כן תחול חנינה ומחילה על מה שקרה בינם לבין הרשויות. שלטונות פורטוגל נקטו בצעד זה אחרי משבר כלכלי שנבע מהגירה מוגברת מהמדינה, מחלות ומגפות וההוצאות שהיו כרוכות בכישלון משלוח הארמדה לאנגליה.

חלק אחר ממגורשי ספרד הפליגו אל "ארצות השפלה" - באזור הולנד ו בלגיה של היום. משם המשיכו לגרמניה ולאיים הבריטיים. כרוניקה שהודפסה בשנת 1933[9] מתארת את נסיעתם בדרך הים של עשרה בתי אב אל צפון אירופה בשנים 1603- 1604. לפי ה מסמך נראה כי הייתה הגירה מאורגנת דרך הים, אשר הגיעה עד המבורג.

ערך מורחב - עליית מגורשי ספרד

רוב המגורשים נאלצו להגר לעבר לארצות הבלקן שבדרום אירופה, וחלקם היגרו לארצות שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ב צפון אפריקה וב מזרח התיכון, כולל אף כאלו שעלו ל ארץ ישראל.

היהודים שגורשו מספרד נקראו בהמשך " ספרדים", ושמרו על המנהגים המיוחדים שהתפתחו בקהילה בספרד גם בארצות שאליהן היגרו. רבים מהם הוסיפו להשתמש בשפת ה לאדינו, היהודית הספרדית. בהמשך התערבו בקהילות המקומיות בארצות מושבם. חלק מן ה מזרחים הם ספרדים, וכמה מנהגים "מזרחיים" מקורם בתרבות הספרדים שהשתלבו בקהילות השונות.

גירוש ספרד שונה היה מ גזירות קנ"א, שהוטלו על חלק מ יהדות ספרד כמאה שנים קודם, בשנת 1391. הגירה זו של יהדות ספרד החלה בשל פרעות ביהודים. הפליטים היהודים, ואלה שהתנצרו למראית עין, היגרו לערים אחרות בספרד ולארצות מחוץ לספרד. הגירוש הרשמי מ-1492 הקשה על ה אנוסים לחיות כיהודים גם בשאר חלקי ספרד. תרמה לכך גם העובדה כי רבני הקהילות בחצי האי האיברי המשיכו לראות בהם יהודים לכל דבר למורת רוחה של האינקוויזיציה הספרדית והחילו על מי שנאנסו להמיר את דתם את ההלכות התלמודיות הקובעות כי ישראל "אף על פי שחטא ישראל הוא" ( סנהדרין מד, א), וכן "אנוס הוא ואנוס רחמנא פטריה".[10]

בספרות הרבנית, המעבר מתקופת ה ראשונים לתקופת ה אחרונים הוא תוצאה של צירוף כמה אירועים רבי משמעות שהתרחשו בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16. אחד המרכזים שבהם היה גירוש ספרד, שהביא לפיזור גדול של היהודים ברחבי אירופה ו ארצות האסלאם, וביטל את המצב שהיה קיים בתקופת הראשונים של שני מוקדים מרכזיים של יצירה תורנית ( יהדות אשכנז ו יהדות ספרד).

יש האומרים שגילוי אמריקה התאפשר במידה רבה עקב מעורבותם של יהודים ואנוסים במסעו של כריסטופר קולומבוס.[11] אנוסים בורחים שלא הסתדרו עם חזרתם ליהדות בקהילות אחרות, היו גם ביסוד מהפכות מחשבתיות ומשיחיות, לדוגמה שלמה מולכו, וחלקם של האנוסים השבים בתנועת ה שבתאות (ב איזמיר וב סלוניקי), בתנועת ה פרנקיזם, וגם בתנועת הנאורות - דוגמת ברוך שפינוזה ואחרים.

בתאריך 22 בפברואר 1812 בוטלה האינקוויזיציה על ידי ה קורטס הספרדי שישב בעיר קאדיס, היא הוחזרה על כנה בשנת 1815 ובוטלה שוב במרץ 1820 לאחר המהפכה הליברלית. ביטול הישגי המהפכה הליברלית בנובמבר שנת 1823, היה צריך להחזיר את האינקוויזיציה הספרדית לפעולה, אולם האינקוויזיציה לא חזרה לפעול חרף תמיכתם של הגורמים השמרנים, ובוטלה סופית בשנת 1834.

ב- 17 בדצמבר שנת 1968, ארבע מאות ושבעים ושש שנים לאחר הגירוש, הכריזה ממשלת ספרד בטקס סמלי על ביטול צו הגירוש בבית כנסת ב מדריד.

ב- 2012 הכריזה ספרד שהיא מאפשרת לכל יהודי עם שם משפחה ספרדי, או שיכול להוכיח שהוא נצר למשפחה ממוצא ספרדי, לקבל אזרחות ספרדית.[12] בפברואר 2014 הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה להגשה הצעת חוק (שטעונה אישור הפרלמנט), במטרה לאפשר לצאצאיהם של המגורשים לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים.[13] עם זאת, התיקון לחוק האזרחות הספרדי כולל תנאים רבים, בהם: מבחני שפה ומורשת בספרדית, הוכחת קשר היסטורי לקהילת המגורשים, וזיקה עכשווית לספרד. נכון למרץ 2017, עמדו רק 7 מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי בתנאים אלה.[14]

יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1965

בן-ציון דינור, תנועת עליה מספרד לארץ ישראל לאחר גזירת קנ"א, ציון ל"ב, תשכ"ז, עמודים 161-174

חיים ביינארט, יציאת אנוסים מחצי האי האיברי במאות הט"ז-הי"ז, בתוך: ראובן בונפיל, מריה מאיר מודנה, יוסף ברוך סרמוניטה, דניאל קארפי, ג'ורג'ו רומאנו (עורכים), ספר זיכרון לשלמה אומברטו נכון, קובץ מחקרים לתולדות היהודים באיטליה, ירושלים: הוצאת מוסד שלמה מאיר ומוסד רפאל קאנטוני, תשל"ח, עמודים 63-106

משה אורפלי ומ"א מוטיס-דולדר, עיון בנוסחי צו הגירוש הכללי מספרד ומחקרו, פעמים מ"ו-מ"ז, תשנ"א, עמודים 148-168

מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, גירוש ספרד 1492, דפוס דורות, 1992

הפזורה היהודית הספרדית אחרי הגירוש, מרכז זלמן שזר, 1992

חיים ביינארט, גירוש ספרד, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תשנ"ה 1994

עליזה מיוחס ג'יניאו, יהודים, אנוסים, ו"נוצרים חדשים" בספרד, תל אביב: אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1999

יום טוב עסיס ויוסף קפלן (עורכים), דור גירוש ספרד, קובץ מאמרים, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תשנ"ט 1999

חיים ביינארט, גירוש ספרד : סוף מעשה במחשבה תחילה, באתר "תולדוט"

שעה היסטורית -מי את, המלכה איזבלה - על גירוש ספרד

הרב זאב סולטנוביץ', ‏גירוש ספרד, באתר ישיבה

תערוכת ספרים מספרד בשנת החמש מאות לגירוש ספרד באתר הספרייה הלאומית

יובל מלחי, פרק 91: גירוש יהודי ספרד - חלק א, באתר "קטעים בהיסטוריה", 18 בפברואר 2014

יובל מלחי, פרק 92: גירוש יהודי ספרד - חלק ב' ואחרון, באתר "קטעים בהיסטוריה", 20 בפברואר 2014

1. שלא כמו בוויכוח קודם שנוהל על ידי ה^ רמב"ן

2. ^ Alisa Meyuḥas Ginio, Between Sepharad and Jerusalem, BRILL, 2014. עמודים 37-38

3. ^ הקדמת אברבנאל לפירוש ספר מלכים.

4. *Haim Beinart, The Expulsion of the Jews from Spain, Littman, 2002. עמודים 287-288. ^

Norman Roth, Conversos, Inquisition, and the Expulsion of the Jews from Spain, Uni. of Wisconsin Press. עמודים 375-377.

Joseph Pérez, Lysa Hochroth, History of a Tragedy: The Expulsion of the Jews from Spain, University of Illinois Press, 2007. עמוד 14.

לסיכום על האומדנים הדמוגרפיים, ראו: David Martin Gitlitz, Secrecy and Deceit: The Religion of the Crypto-Jews, University of New Mexico Press, 2002. עמודים 73-75

5. ^ מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמוד 284

6. ^ שם, עמוד 67

7. ^ קבלת ההיתר עלתה לו ב-55,000 אלף דוקטים מזהב: שם, עמוד 67

8. ^ ולטר יוסף פישל, היהודים באיראן במאות ט"ז-י"ח, פעמים 6, תשמ"א.

9. ^ "זיכרון מעשה רב מן ביאת היהודים הספרדים לאמסטרדם ואיך נשתלשל ישובם פה עד היום" מאת אורי בן אהרון הלוי 1768

10. נדרים כ"ז, ע"א. ראו: עליזה מיוחס ג'יניאו, ^ יהודים, אנוסים, ו"נוצרים חדשים" בספרד, תל אביב, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1969, עמוד 93

11. צארלס אלפרין, ^ האם קריסטופר קולומבוס היה יהודי (אתר ספריית מט"ח). בעניין חשיבות גירוש היהודים למסע - הייתה תערוכה במוזיאון הימי הלאומי בחיפה על פיה מפותיו צוירו בידי רבי אברהם ן' זכות והכסף למימון המסע ניתן בידי שני אנוסים איטלקיים: לואיס דה סנטנגל וגבריאל סאנצ'ז שהלוו לו 17,000 דוקאטים וכן השתתפותו האישית של דון יצחק אברבנאל במימון המסע. כמו כן רבים מהנוסעים במסעו הראשון הזדהו לאחר מכן כאנוסים או כיהודים. יש הטוענים שקולון עצמו היה יהודי אנוס, זאת על פי צוואתו בה הוריש כסף לאנוס ברובע היהודי שלליסבון, פיזר מעותיו לעניים (על פי המנהג היהודי, ובניגוד המנהג הקתולי באותה תקופה), ועל פי כתביו בהן כתב על תקוותו לשחרר את ירושלים מהמוסלמים, ולאפשר בה פולחן ליהודים. כמו כן, יש חוקרים הטוענים ששפתו של קולון בכתביו היא לאדינו, ושחתימתו היא למעשה כתיבת: "ברוך השם" בעברית. על תערוכה זו, ועל דעות אלו ניתן לקרוא במאמר בספריית מט"ח, וכן בכתבת הסי-אן-אן האם קולומבוס היה יהודי בסתר? מאת צ'ארלס גארסיה.

12. ^ ספרד תעניק אזרחות לצאצאי המגורשים, באתר ‏מאקו‏‏, ‏22 בנובמבר 2012‏

13. ניו יורק טיימס והארץ, ^ ספרד: אושר חוק שיקל על צאצאי יהודים שגורשו להתאזרח, באתר הארץ, 7 בפברואר 2014

14. דיאנה בחור ניר, ^ השער החדש לאירופה: הישראלים נוהרים לדרכונים פורטוגליים, באתר כלכליסט, 11 במרץ 2017

# data[].attributes.attachment_link.description
גירוש יהודי ספרד בשנת 1492 גירוש ספרד היה סילוקם בכפייה ב- 1492 ( ה'רנ"ב) של יהודי ממלכות קסטיליה ו אראגון אשר סירבו ל התנצר. גירוש בתנאים שונים במקצת נגזר חמש שנים אחר כך, ב- 1497 ( ה'רנ"ז) גם על יהודי פורטוגל. כעבור שנה נוספת, ב- 1498 ( ה'רנ"ח) גורשו גם יהודי ממלכת נווארה.

# data[].attributes.headline
רב סעדיה גאון - עדי לוי ועדיה מלכה

# data[].attributes.subject
רב סעדיה גאון - עדי לוי ועדיה מלכה

# data[].attributes.body
רב סעדיה בן יוסף אלפיומי גאון (יולי 882 ד'תרמ"ב – 21 במאי 942 כ"ו באייר ד'תש"ב), המכונה גם בקיצור: רס"ג,היה איש אשכולות, מגאוני בבל. בגיל 46 מונה לראש ישיבת סורא בבגדאד.היקף מפעלו הספרותי היה גדול ביותר: הוא כתב ספרים בענייני הלשון העברית ודקדוקה, פיוטים, פרשנות מקרא, ונושאים תאולוגיים ופילוסופיים. בתחומים רבים הוא נחשב למייסד וראשון. הוא הראשון שעסק בדקדוק של השפה העברית באופן שיטתי, בהשפעת המדקדקים של השפה הערבית שפעלו באותה עת, ועל כן הוא נחשב לראשון מבין מדקדקי ימי הביניים. שפת כתיבתו הייתה ערבית יהודית, והוא מראשוני הרבנים שכתבו בהרחבה בשפה זו, ולכן הוא נחשב למייסד הספרות הערבית-יהודית[1]. הוא גם הראשון שחיבר ספר שיטתי ומקיף בפילוסופיה יהודית, ספר אמונות ודעות. כמו כן, הוא הראשון שלחם בקראים בכלים ספרותיים ושיטתיים.

# data[].attributes.headline
אביגיל ונוהרא

# data[].attributes.subject
אביגיל ונוהרא

# data[].attributes.body
https://he.m.wikipedia.org/wiki/%D7%92%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%A9_%D7%A1%D7%A4%D7%A8%D7%93

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גירוש יהודי ספרד בשנת 1492

גירוש ספרד היה סילוקם בכפייה ב- 1492 ( ה'רנ"ב) של יהודי ממלכות קסטיליה ו אראגון אשר סירבו ל התנצר. גירוש בתנאים שונים במקצת נגזר חמש שנים אחר כך, ב- 1497 ( ה'רנ"ז) גם על יהודי פורטוגל. כעבור שנה נוספת, ב- 1498 ( ה'רנ"ח) גורשו גם יהודי ממלכת נווארה.

הגירוש הוטל ב צו שנחתם בידי פרדיננד השני מלך ארגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, ב-31 במרץ 1492, ופורסם ב-29 באפריל ( ג' בניסן הרנ"ב). הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהם הוצבו בפני הברירה ל התנצר או לעזוב עד ל-31 ביולי ( ז' באב). חלק גדול מהיהודים העדיפו להתנצר - לפחות למראית עין - ונותרו ב ספרד בין שאר מאות אלפי "נוצרים חדשים" או "מראנוס", צאצאי יהודים שהתנצרו עוד במאה הקודמת אחרי גזירות קנ"א. ואולם, הם לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד מסוים. רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר כ אנוסים. אף שלא ניתן להעריך במדויק, רוב ההיסטוריונים אומדים את מספר מגורשי ספרד ב-1492 בין 40,000 ל-160,000 נפש. המגורשים גלו לארצות השוכנות לחופי הים התיכון, אל צפון אפריקה ולמחוזות האימפריה העות'מאנית, כמו גם לארצות מערב ו מרכז אירופה.

הצו שיקף את שאיפת הכתר הספרדי ליצירת חברה נוצרית אחידה, ללא מיעוטים דתיים. במקביל לגירוש היהודים פעלו השלטונות גם לדחיקת ה מוסלמים מספרד. לאחר סידרה של גירושי מוסלמים מאזור גרנדה הוציאה ממלכת קסטיליה בשנת 1502 צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות להתנצר או לעזוב, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר לפחות למראית עין. כל היתר גורשו (המומרים ממוצא מוסלמי התמרדו מספר פעמים והוסיפו לעורר חשש; ב-1609 גורשה אוכלוסייה זו על אף היותה נוצרית להלכה). בשנת 1507 הורחב צו גירוש היהודים על כל תחום השליטה של בית המלוכה הספרדי: דרום איטליה, סיציליה ו סרדיניה.

גירוש היהודים מספרד סימן את קיצה של תקופה ב תולדות עם ישראל. הוא הותיר רישומו המשמעותי ב שירה, בספרות ה הלכה של הדורות הבאים, ובהתפתחות התרבותית של הקהילות היהודיות אליהן הגיעו המגורשים מ חצי האי האיברי, ומאוחר יותר גם צאצאי "האנוסים".

עד תחילת המאה ה-12 התקיים ברוב חצי האי האיברי שלטון מוסלמי. שלטון זה היה בדרך כלל סובלני כלפי המיעוט היהודי הגדול ב ספרד. בתקופה זו היה ב חצי האי האיברי הריכוז הגדול ביותר של יהודים ביבשת אירופה. היהודים השתלבו בכל רובדי החברה הספרדית הנוצרית. הקהילות היהודיות בספרד זכו למעמד משפטי מוכר בחוקי הממלכות הנוצריות ב קסטיליה, ב אראגון, ב נווארה ואף ב פורטוגל. הם נהנו מאוטונומיה שיפוטית ויכלו לקיים את פולחן דתם. תרבות היהודים שגשגה, מצבם הכלכלי היה שפיר והם יכלו לרכוש השכלה גבוהה. תקופה זו כונתה " תור הזהב של יהדות ספרד", ובמהלכה כתבו יהודי ספרד שירים, פואמות ומאמרים פילוסופיים ודתיים, ועסקו גם ברפואה, ובמדעים כ אסטרונומיה ומיפוי העולם (קארטוגרפיה).

השינוי ביחס ליהודים התחולל במקביל להשלמת ה רקונקיסטה, הכיבוש-מחדש הנוצרי של ספרד מידי המוסלמים. התהליך נמשך מאות שנים, בד בבד עם עלייתן של תנועות קנאיות יותר בקרב המוסלמים. במהלך המאה ה-14 ו המאה ה-15 חזרה ספרד כולה לשלטון נוצרי חוץ מ ממלכת גרנדה. ב- 1391 הביא המצב החדש לגל של פרעות - גזירות קנ"א - בקהילות שונות ברחבי ספרד. יהודים רבים מאוד המירו את דתם, ואז החלה התופעה של קהילות מומרים, או אנוסים, במספרים גדולים, שיצרו יחידה חברתית מובחנת של "נוצרים חדשים", שעוררה חשש מתמיד אצל הכנסייה, וכן את קנאת "הנוצרים המקוריים", ה"אמיתים".

בין 1411- 1412 עבר בערי קסטיליה נזיר דומיניקני, ויסנט פרר, שהטיף ל המרת דתם של היהודים. ב-1412 הוציאו ה אפוטרופוסים של המלך הקטין חואן השני גזירות על היהודים. מטרתם הייתה לבדל את היהודים מכלל האוכלוסייה בהקצאת שכונות מגורים מיוחדות, קביעת לבוש אופייני, ולעיתים נכפה עליהם אם לגדל זקן או לא. נאסר עליהם לקבל משרות ציבוריות, שלא לתת בידם שררה על התושבים הנוצרים. ב- 1413 התקיים ויכוח פומבי בין נוצרים ליהודים בעיר טורטוסה שבאראגון. היהודים היו מפולגים במשלחתם.[1] הוויכוח נמשך יותר משנה וגרם לאי-ודאות בקרב הציבור היהודי שנותר ללא הנהגה, שכן מנהיגיהם הרוחניים היו בזירת הדיונים. התוצאה הייתה, בין השאר, התגברות תהליך ההתנצרות. כך למשל, בעירו של רבי יוסף אלבו שרדו 10 יהודים, רובם במאסר, מתוך 40 משפחות.

מותו של ה אנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר (שגורש מ אביניון בשנת 1403 אך הוכר כאפיפיור באראגון) ב- 1423 הביא לשיפור במצב היהודים. הם הצליחו לחדש את המוסדות האוטונומיים בקהילותיהם, אך לא חזרו למצבם המכובד כבראשונה, בתקופה שלפני גזירות קנ"א. הצלחת השיקום באה לידי ביטוי ב תקנות ואיאדוליד ממרץ 1432.

בשלהי המאה ה-15 שלטו בספרד המלכים הקתוליים. האינקוויזיציה הספרדית כיהנה כבית דין של הכנסייה הקתולית שמטרתו איתור " מינים" נוצריים; כך נרדפו " נוצרים חדשים" שנחשדו ב התייהדות (קיום מצוות התורה, הנחשב לעוון חמור בנצרות, מראשיתה). האינקוויזיציה החלה לפעול בספרד ב- 1 בינואר 1481. אלה שנמצאו אשמים הועברו מסמכותה של האינקוויזיציה לבתי הדין החילוניים, שם לרוב נידונו לעינויים, ככפרה על עוונותיהם, או למוות איום ב העלאה על המוקד, או תלייה.

מנהיג האינקוויזיציה תומאס דה טורקמדה סבר כי המיעוט היהודי שנותר משפיע לרעה על "הנוצרים החדשים" ועוזר להם לשמור על מנהגי דתם הישנה, ולכן שכנע את המלך פרננדו ואשתו איזבלה ב-1492 להוציא צו שיורה על גירוש כל יהודי ספרד. הצו נועד בעיקרו למנוע השפעה של היהודים על המומרים. עקב כך פסקו המלכים הקתוליים שעל כל היהודים שלא יתנצרו - לעזוב את ספרד. צו הגירוש הוצא במקביל למלחמה הכוללת של הספרדים בכל ריכוזי האוכלוסייה הלא-נוצרית ברחבי ספרד. אברהם שניור קורונל שהיה מקורב מאוד למשפחת המלוכה ניסה למנוע את הצו, אך לא הצליח - ונאלץ להתנצר בעצמו.

הצו (ב ספרדית: "Edicto de Granada" - "צו גרנדה"), שנחתם ב-31 במרץ 1492, הוכרז רק ב-29 באפריל. היהודים אולצו לעזוב את ספרד בתוך שלושה חודשים, עד 31 ביולי, אלא אם יתנצרו.[2] במקביל נאסר על נוצרים להסתיר יהודים, או לעזור להם בגלוי או בסתר. הסיבה הנזכרת בצו הייתה השפעתם הרעה של היהודים על המתנצרים, וחוסר נכונותם של היהודים לעזוב את דתם.

אומדן סך כל היהודים בממלכות הספרדיות ובפורטוגל ערב הגירוש הוא נושא להערכות שונות בין היסטוריונים. המספרים נעים בין לא פחות מ-100,000 עד כ-200,000, קרוב יותר למספר הנמוך. אומדן מפורט שערך סוארז פרננדז ב-1991 על בסיס רשומות מס הביאו למסקנה ש-100,000 הוא ההערכה המקסימלית, לגבי ספרד. מלבדם היו הרבה - כנראה סביב 220,000, ואולי לפי הערכות מסוימות הרבה יותר, עד פי שלושה ממספר היהודים - של "נוצרים חדשים" מזוהים, שנותרו כמגזר נפרד בחברה הספרדית, ולא נטמעו בה. עם הגירוש, בחרו בין 20,000 ל-50,000 יהודים להתנצר ולהישאר בספרד. מספר המגורשים נע בין כ-40,000 מינימום, לכ-160,000 מקסימום, לפי יצחק בער. יצחק אברבנאל, שהיה במגורשים, מציין את המספר 300,000.[3] עוד כ-7,000 מאלה שבו לאחר מכן לביתם והתנצרו.[4]

על המגורשים נאסר לקחת עמם דברי ערך כזהב, כסף ותכשיטים, בהתאם לכלכלת ה מרקנטיליזם ששלטה אז, אך הותר להם להוציא רכוש אחר. למכירת בתיהם ונכסיהם ניתנה להם ארכה של שלושה חודשים, עד סוף יולי 1492, שלפי הלוח העברי הסתיים באותה שנה בליל ח' באב, ערב תשעה באב. הספרדים ציפו שהיהודים יאלצו למכור נכסיהם בזול - או להפקירם. ידיעה זו הקשתה על היהודים למכור את נכסיהם. היו שמכרו את חפציהם, אך היו רבים יותר שלא הספיקו, ונטשו רכושם.

בפקודת גירוש היהודים מספרד, עליה חתומים פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה, כתוב (בין השאר):

"מכיוון שהודיעו לנו שבמלכויותינו היו כמה נוצרים רעים שהתייהדו ובגדו באמונתנו הקתולית הקדושה, והסיבה הגדולה לכך הייתה - הקשר בין היהודים והנוצרים".... ובהמשך: "לכן, אנו בעצתם ועל פי ראייתם של כמה מן הכמורה, האצולה הגבוהה והנמוכה של מלכותנו, ואנשי מדע ומצפון אחרים מן המועצה שלנו, בהיותנו חושבים על כך רבות, הסכמנו לצוות לגרש את כל היהודים והיהודיות ממלכויותינו."

המלכים הקתוליים העידו בצו כי קודם לפקודת הגירוש ניסו לפתור את הבעיה בריכוז היהודים בשכונות מיוחדות משלהם בתוך הערים ( גטאות), בייסוד האינקוויזיציה, ובגירוש היהודים מ אנדלוסיה, ורק לאחר שנכשלו בפעולות אלו החליטו על גירוש כללי של כל מי שלא חפצו להיטבל. מלבד הצו שיצא לאור במלכות קסטיליה היה גם צו מיוחד למלכות אראגון, שהיה שונה במקצת מהצו במלכות קסטיליה, למשל בהדגשת יתר של אחריות האינקוויזיציה לגירוש, ובהאשמת היהודים בהשתלטות על נכסי הנוצרים באמצעות הלוואה בריבית קצוצה.[דרוש מקור]

גולי ספרד חיפשו להם מקום מגורים חלופי. רבים ביקשו להיקלט בשכנה הקרובה לספרד, פורטוגל, שדמתה לספרד הן מבחינת התרבות והן בתנאים הגאו-פוליטיים, ובנוסף - היו גם קשרי משפחה בין משפחות יהודיות משתי הארצות.

קיימות עדויות של סופרים בני התקופה, על ניסיונות לשכנע את העוזבים להמיר את דתם ולהישאר, ועדויות על גורלם המר של מי שלא הסכימו לכך. הללו, משעלו על האוניות - נבזזו, נאנסו, נרצחו ונמכרו לעבדים. הנותרים פנו אל יעד לא נודע, כשהארצות השכנות סירבו לקבל את היהודים לתחומן. תלאותיהם של הגולים מפורטות - הן בהקדמות לכתבי הרבנים ששרדו את הגירוש, והן אצל נוצרים בני התקופה.

לאחר שהוחלו גזרות הגירוש גם על יהודי פורטוגל ב- 1497, ניסו יהודים את מזלם במציאת מקלט ב צרפת, השכנה הצפונית, אליה עברו לגור ומשם יכלו להמשיך עסקיהם בספרד ובפורטוגל. המעבר ליעד הבא - ארצות השפלה - היה כרוך בניתוק כל קשר עם חצי האי האיברי. ברם, היציאה ההמונית הייתה בדרך הים. סולטאן האימפריה העות'מאנית באיזיט השני קלט את הפוטנציאל הטמון במגורשי ספרד ופתח את שערי ממלכתו בפני המגורשים; הוא תמה על התנהגותו הטיפשית של המלך פרננדו ששמט מידיו אוצר יקר כל כך. מרביתם של גולי ספרד פנו לחופי האימפריה העות'מאנית, שהשתרעה אז מן הבלקן ודרום אירופה, דרך המזרח הקרוב ועד לצפון אפריקה.

רבים מהאנוסים בספרד המשיכו לשמור על מנהגי היהודים בסתר, תוך שלמדו ולימדו תורה (ובמקרים מסוימים קבלה). במהלך המאה ה-16 ו המאה ה-17 המשיכה ההגירה, ומשפחות רבות של נוצרים עם עבר יהודי עזבו את ספרד, כמו משפחתם של שלמה מולכו ושל דונה גרציה נשיא. נוסע ספרדי אלמוני שביקר בארץ ישראל באמצע המאה ה-16, פגש ב צפת יהודים ספרדים ובהם אנוסים שברחו מה אינקויזיציה: "בכל המקומות האלה מצאו להם היהודים מפלט מפני הפחד....בכל מקום הם נפוצים, ובכל המקומות האלה הם גורמים לכך שהלשון הספרדית תישמע שוב".[5]

המגורשים מספרד פנו תחילה למדינה השכנה ב חצי האי האיברי - פורטוגל, אך "המלכים הקתוליים", יוזמי הגירוש, התנגדו לכך שפורטוגל תהווה מקלט לבורחים מהאינקוויזיציה הספרדית. כשהם השיאו את בתם איזבלה מאסטוריאס, ל מנואל הראשון, מלך פורטוגל, הם התנו עימו כי מדינתו לא תעניק מקלט לאנוסים הבורחים. ב- 1497 יזם מלך פורטוגל מהלך של התנצרות קולקטיבית בכפייה של כלל יהודי פורטוגל, כולל יהודי ספרד המגורשים. האינקוויזיציה הספרדית דרשה את הסגרת האנוסים שברחו מספרד לפורטוגל, בהתאם ל בולה של אינוקנטיוס השמיני מ- 1487, אך פורטוגל סרבה להסגיר יהודים לספרד. כשהאינקוויזיציה חפצה בהסגרתו של אנוס שברח, היה עליה לנקוט ביוזמה פרטית. רק לאחר הקמת מוסד מקביל בפורטוגל בסוף שנות השלושים של המאה ה-16, החלו גם אנוסי פורטוגל לסבול מנחת זרועה של האינקוויזיציה בארצם.

ב- 1602 יזמו אנוסי פורטוגל פנייה למלך ספרד ופורטוגל פליפה השלישי, ולראש השרים שלו, בבקשת מחילה וכפרת עוונות כללית בתמורה לתשלום נאות. ב- 1605 הוציא האפיפיור "בריווי" (Breve) חנינה כללית שאי אפשר לערער עליה, לה היו שתי מגבלות: לא יפורסם ההסדר הכספי שלאפיפיור היה חלק בו, והיא לא תחול על מקרים של אנוסים שנשפטו בעבר. המחילה הייתה חד-פעמית וחלה על שתי אוכלוסיות: לאלה שנשארו בחצי האי האיברי ניתנה מחילה וכפרה על עוונות התייהדותם, ולרוצים לצאת נפתחו נמלי היציאה.

ב- 1609 הוקמה ועדה עליונה מטעם "מועצת המצפון והמסדרים" כדי לדון ביציאת האנוסים מהמדינה. מסקנותיה היו שיש לבטל את החנינה הכללית, שכן האנוסים מפורטוגל, כמו אלה שהיגרו לצרפת, ניצלו לרעה את יציאתם. ב- 1610 הוחלט לעצור את היציאה משתי המדינות. רק ב- 1630, כעבור עשרים שנה, התאפשרה שוב היציאה - תחת פיקוח. כל אזור קיבל היתר לאפשר יציאה דרך נמל אחד בלבד, בפיקוח צמוד של האינקוויזיציה, ותוך הקפדה שלא תהיה הברחת הון. המטרה הייתה לגרום לכך שרק אנוסים שמעמדם כ"נוצרים חדשים" הוכח כדין - יורשו לצאת מהמדינה.

היציאה דרך הנמלים לא הייתה קלה. היה פיקוח של השלטונות ושל האינקוויזיציה. נדרש גם להגיע להסכם עם בעל האונייה על תנאי ההפלגה ועל יעדה, שלא היה ודאי. ההפלגה הייתה קלה יותר כאשר האוניות לא היו מספרד או מפורטוגל, אם כי גם באוניות זרות נערך חיפוש.

דרכי הבריחה הקרקעית לצרפת היו בטוחות יותר, אם כי במעברים היו שומרים ממונים על ידי השלטונות ובפונדקים היו נזירים, בשליחות האינקוויזיציה, מחופשים בבגדי אנשים פשוטים. ההברחות היו של יחידים, משפחות, וקבוצות קטנות - עד שבעה, כמספר הנוסעים ב מרכבה. סכנה גדולה ליוצאים הייתה במקום ריכוזם ב מדריד. אחד המקומות הידועים היה "שער אלקלה". משם היו יוצאים בדרך המלך אל פמפלונה, בירת מחוז נווארה, ומשם ממשיכים ל צרפת ביבשה, דרך הרי הפירינאים או בדרך הים, דרך נמלי הדייגים באזור סן סבסטיאן. המבריחים היו פשוטי העם, בעלי פרדות או עגלות משא. מידע מפורט על שיטות ההברחה, תחפושות האנוסים ותעריפי ההברחה התקבל מרישומים במשפטים שנערכו לאלה שנתפסו.

בעקבות גילוי אמריקה הגיעו האנוסים גם ל" עולם החדש". הסיבות לכך לא היו דתיות: המניע להגירה היה כלכלי. כך גם התייחס לתופעה מוסד האינקוויזיציה, שהוקם גם ביבשת החדשה, ולכאורה לא הטיל מכשולים על הגירת היהודים אליה.

חוקר יהדות ספרד, חיים ביינארט[6] מביא את סיפורו של רודריגו אלווארס די מדריד מהעיר מאלגה שהשיג בשנת 1512 היתר יציאה דרך הים והיבשה אל מדינות נוצריות אחרות.[7] מי שקבל "צו" מסוג זה, לא רק שזכה להשתחרר מכבלי האינקוויזיציה אלא שבנוסף, שַעֳרֵי ספרד היו עתה פתוחים בפניו.

בעוד שהיציאה לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה הייתה אל קהילות קיימות, הרי שב מערב אירופה מגורשי ספרד הקימו קהילות חדשות. יוצאי ספרד הקימו קהילות ב צרפת, ב ארצות השפלה, ב אנגליה ובצפון מערב גרמניה.

באוגוסט 1550 העניק אנרי השני, מלך צרפת, זכות ישיבה לפורטוגזים "בכל מקום מלכותו, כפי שייראה בעיניהם, לעסוק בה במסחר, לרכוש נכסים וליהנות מכל אותן זכויות כמו שנהנים מהם הצרפתים". בכך נפתחו שערי ההגירה לאנוסים. להגירה לצרפת היה אופי מיוחד. הסוחרים היהודים הקימו בצרפת מושבות של "סוחרים פורטוגזים": באזור הרי הפירינאים, בערים כמו: סן ז'ן די לוס ובדרום צרפת, ב בורדו, לה רושל והגיעו עד פריז. תחילה העבירו את עסקיהם ולאחר זמן את משפחותיהם. כך הוקמו הקהילות הספרדיות בצרפת, שבהמשך יצאו מהן היהודים שהקימו את קהילות יהדות פיימונטה בצפון איטליה.

בנובמבר 1602 התבקש מפקד הצבא בדרום מערב צרפת להכין דו"ח על מצב היהודים באזור ליון, לפי הזמנת מועצת המדינה הספרדית. הוא דיווח כי בחופי גיפוסקואה (Guipuzcoa) וויסקאיה (Vizcaya) יש מאה משפחות יהודיות ובהן שמונה מאות נפש. תושבי המקום הביעו את מורת רוחם מכך "שהללו נוטלים את פרנסתם ומתעתדים להקים בית כנסת" וביקשו להרחיק את היהודים לתוך המדינה. האנוסים עברו ביוזמתם לבורדו, מחשש לפגיעה בהם, ואחר כך לאזור אביניון. במקומות אלה היה קיים חופש דת. מפקד הצבא הוסיף כי חלק מהיהודים חזרו ל"סן ז'ן די לוס" ולפי הערכתו הם מביאים לצרפת ול פלנדריה הכנסות גבוהות, הוא סיכם כי היהודים אינם מעזים לגלות את שמם האמיתי לפני הגעתם לאביניון או ל"ארצו של הדוכס הגדול של פיזה". לפי דרישת הכנסייה יקיים הממונה על היצוא מספרד מעקב אחרי הקשרים המסחריים של האנוסים עם ספרד.

לצפון איטליה עריכה

ב-4 בספטמבר 1572 הזמין אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, את האנוסים לבוא לשטח הדוכסות ב צפון איטליה. נציגי ספרד ב טורינו וב מילאנו הביעו את חששם כי בואם של היהודים לחבל הארץ החדש יגרום להפיכת נמל ניס לחוף הים התיכון לנמל מרכזי למסחר עם ה לבנט. הדוכס הבטיח ליהודים הגנה מפני האינקוויזיציה. שלטונות הכנסייה חסמו את הכניסה לפיימונטה דרך נמלי הים התיכון והיהודים הגיעו ליעדם דרך ונציה. הדבר ארך זמן קצר: בסוף 1573 ניתן צו גירוש ליהודי פיימונטה. עם זאת, יש עדויות כי ב- 1575 היו עדיין יוצאי ספרד באזור.

ישנן עדויות כי כבר באמצע המאה ה-16 התקיימה קהילה יהודית דוברת ספרדית בעיר הורמוז, שב מצר הורמוז, שהיה אז תחת שלטון פורטוגל.[8] ב-4 באפריל 1601 הורשו אנוסי פורטוגל להגר למושבות מעבר לים: הודו ו ברזיל. היה זה בעקבות הסכם רשמי עם ראשי האנוסים כי תמורת תשלום גבוה במיוחד יורשו למכור את רכושם, לצאת מהמדינה, ואם ירצו - לשוב אליה. כמו כן תחול חנינה ומחילה על מה שקרה בינם לבין הרשויות. שלטונות פורטוגל נקטו בצעד זה אחרי משבר כלכלי שנבע מהגירה מוגברת מהמדינה, מחלות ומגפות וההוצאות שהיו כרוכות בכישלון משלוח הארמדה לאנגליה.

חלק אחר ממגורשי ספרד הפליגו אל "ארצות השפלה" - באזור הולנד ו בלגיה של היום. משם המשיכו לגרמניה ולאיים הבריטיים. כרוניקה שהודפסה בשנת 1933[9] מתארת את נסיעתם בדרך הים של עשרה בתי אב אל צפון אירופה בשנים 1603- 1604. לפי ה מסמך נראה כי הייתה הגירה מאורגנת דרך הים, אשר הגיעה עד המבורג.

ערך מורחב - עליית מגורשי ספרד

רוב המגורשים נאלצו להגר לעבר לארצות הבלקן שבדרום אירופה, וחלקם היגרו לארצות שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ב צפון אפריקה וב מזרח התיכון, כולל אף כאלו שעלו ל ארץ ישראל.

היהודים שגורשו מספרד נקראו בהמשך " ספרדים", ושמרו על המנהגים המיוחדים שהתפתחו בקהילה בספרד גם בארצות שאליהן היגרו. רבים מהם הוסיפו להשתמש בשפת ה לאדינו, היהודית הספרדית. בהמשך התערבו בקהילות המקומיות בארצות מושבם. חלק מן ה מזרחים הם ספרדים, וכמה מנהגים "מזרחיים" מקורם בתרבות הספרדים שהשתלבו בקהילות השונות.

גירוש ספרד שונה היה מ גזירות קנ"א, שהוטלו על חלק מ יהדות ספרד כמאה שנים קודם, בשנת 1391. הגירה זו של יהדות ספרד החלה בשל פרעות ביהודים. הפליטים היהודים, ואלה שהתנצרו למראית עין, היגרו לערים אחרות בספרד ולארצות מחוץ לספרד. הגירוש הרשמי מ-1492 הקשה על ה אנוסים לחיות כיהודים גם בשאר חלקי ספרד. תרמה לכך גם העובדה כי רבני הקהילות בחצי האי האיברי המשיכו לראות בהם יהודים לכל דבר למורת רוחה של האינקוויזיציה הספרדית והחילו על מי שנאנסו להמיר את דתם את ההלכות התלמודיות הקובעות כי ישראל "אף על פי שחטא ישראל הוא" ( סנהדרין מד, א), וכן "אנוס הוא ואנוס רחמנא פטריה".[10]

בספרות הרבנית, המעבר מתקופת ה ראשונים לתקופת ה אחרונים הוא תוצאה של צירוף כמה אירועים רבי משמעות שהתרחשו בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16. אחד המרכזים שבהם היה גירוש ספרד, שהביא לפיזור גדול של היהודים ברחבי אירופה ו ארצות האסלאם, וביטל את המצב שהיה קיים בתקופת הראשונים של שני מוקדים מרכזיים של יצירה תורנית ( יהדות אשכנז ו יהדות ספרד).

יש האומרים שגילוי אמריקה התאפשר במידה רבה עקב מעורבותם של יהודים ואנוסים במסעו של כריסטופר קולומבוס.[11] אנוסים בורחים שלא הסתדרו עם חזרתם ליהדות בקהילות אחרות, היו גם ביסוד מהפכות מחשבתיות ומשיחיות, לדוגמה שלמה מולכו, וחלקם של האנוסים השבים בתנועת ה שבתאות (ב איזמיר וב סלוניקי), בתנועת ה פרנקיזם, וגם בתנועת הנאורות - דוגמת ברוך שפינוזה ואחרים.

בתאריך 22 בפברואר 1812 בוטלה האינקוויזיציה על ידי ה קורטס הספרדי שישב בעיר קאדיס, היא הוחזרה על כנה בשנת 1815 ובוטלה שוב במרץ 1820 לאחר המהפכה הליברלית. ביטול הישגי המהפכה הליברלית בנובמבר שנת 1823, היה צריך להחזיר את האינקוויזיציה הספרדית לפעולה, אולם האינקוויזיציה לא חזרה לפעול חרף תמיכתם של הגורמים השמרנים, ובוטלה סופית בשנת 1834.

ב- 17 בדצמבר שנת 1968, ארבע מאות ושבעים ושש שנים לאחר הגירוש, הכריזה ממשלת ספרד בטקס סמלי על ביטול צו הגירוש בבית כנסת ב מדריד.

ב- 2012 הכריזה ספרד שהיא מאפשרת לכל יהודי עם שם משפחה ספרדי, או שיכול להוכיח שהוא נצר למשפחה ממוצא ספרדי, לקבל אזרחות ספרדית.[12] בפברואר 2014 הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה להגשה הצעת חוק (שטעונה אישור הפרלמנט), במטרה לאפשר לצאצאיהם של המגורשים לקבל אזרחות ספרדית, מבלי לוותר על אזרחות המדינה שבה הם מתגוררים.[13] עם זאת, התיקון לחוק האזרחות הספרדי כולל תנאים רבים, בהם: מבחני שפה ומורשת בספרדית, הוכחת קשר היסטורי לקהילת המגורשים, וזיקה עכשווית לספרד. נכון למרץ 2017, עמדו רק 7 מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי בתנאים אלה.[14]

יצחק בער, תולדות היהודים בספרד הנוצרית, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1965

בן-ציון דינור, תנועת עליה מספרד לארץ ישראל לאחר גזירת קנ"א, ציון ל"ב, תשכ"ז, עמודים 161-174

חיים ביינארט, יציאת אנוסים מחצי האי האיברי במאות הט"ז-הי"ז, בתוך: ראובן בונפיל, מריה מאיר מודנה, יוסף ברוך סרמוניטה, דניאל קארפי, ג'ורג'ו רומאנו (עורכים), ספר זיכרון לשלמה אומברטו נכון, קובץ מחקרים לתולדות היהודים באיטליה, ירושלים: הוצאת מוסד שלמה מאיר ומוסד רפאל קאנטוני, תשל"ח, עמודים 63-106

משה אורפלי ומ"א מוטיס-דולדר, עיון בנוסחי צו הגירוש הכללי מספרד ומחקרו, פעמים מ"ו-מ"ז, תשנ"א, עמודים 148-168

מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, גירוש ספרד 1492, דפוס דורות, 1992

הפזורה היהודית הספרדית אחרי הגירוש, מרכז זלמן שזר, 1992

חיים ביינארט, גירוש ספרד, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תשנ"ה 1994

עליזה מיוחס ג'יניאו, יהודים, אנוסים, ו"נוצרים חדשים" בספרד, תל אביב: אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1999

יום טוב עסיס ויוסף קפלן (עורכים), דור גירוש ספרד, קובץ מאמרים, מרכז זלמן שזר, ירושלים, תשנ"ט 1999

חיים ביינארט, גירוש ספרד : סוף מעשה במחשבה תחילה, באתר "תולדוט"

שעה היסטורית -מי את, המלכה איזבלה - על גירוש ספרד

הרב זאב סולטנוביץ', ‏גירוש ספרד, באתר ישיבה

תערוכת ספרים מספרד בשנת החמש מאות לגירוש ספרד באתר הספרייה הלאומית

יובל מלחי, פרק 91: גירוש יהודי ספרד - חלק א, באתר "קטעים בהיסטוריה", 18 בפברואר 2014

יובל מלחי, פרק 92: גירוש יהודי ספרד - חלק ב' ואחרון, באתר "קטעים בהיסטוריה", 20 בפברואר 2014

1. שלא כמו בוויכוח קודם שנוהל על ידי ה^ רמב"ן

2. ^ Alisa Meyuḥas Ginio, Between Sepharad and Jerusalem, BRILL, 2014. עמודים 37-38

3. ^ הקדמת אברבנאל לפירוש ספר מלכים.

4. *Haim Beinart, The Expulsion of the Jews from Spain, Littman, 2002. עמודים 287-288. ^

Norman Roth, Conversos, Inquisition, and the Expulsion of the Jews from Spain, Uni. of Wisconsin Press. עמודים 375-377.

Joseph Pérez, Lysa Hochroth, History of a Tragedy: The Expulsion of the Jews from Spain, University of Illinois Press, 2007. עמוד 14.

לסיכום על האומדנים הדמוגרפיים, ראו: David Martin Gitlitz, Secrecy and Deceit: The Religion of the Crypto-Jews, University of New Mexico Press, 2002. עמודים 73-75

5. ^ מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ־ישראל, עמוד 284

6. ^ שם, עמוד 67

7. ^ קבלת ההיתר עלתה לו ב-55,000 אלף דוקטים מזהב: שם, עמוד 67

8. ^ ולטר יוסף פישל, היהודים באיראן במאות ט"ז-י"ח, פעמים 6, תשמ"א.

9. ^ "זיכרון מעשה רב מן ביאת היהודים הספרדים לאמסטרדם ואיך נשתלשל ישובם פה עד היום" מאת אורי בן אהרון הלוי 1768

10. נדרים כ"ז, ע"א. ראו: עליזה מיוחס ג'יניאו, ^ יהודים, אנוסים, ו"נוצרים חדשים" בספרד, תל אביב, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון - הוצאה לאור, 1969, עמוד 93

11. צארלס אלפרין, ^ האם קריסטופר קולומבוס היה יהודי (אתר ספריית מט"ח). בעניין חשיבות גירוש היהודים למסע - הייתה תערוכה במוזיאון הימי הלאומי בחיפה על פיה מפותיו צוירו בידי רבי אברהם ן' זכות והכסף למימון המסע ניתן בידי שני אנוסים איטלקיים: לואיס דה סנטנגל וגבריאל סאנצ'ז שהלוו לו 17,000 דוקאטים וכן השתתפותו האישית של דון יצחק אברבנאל במימון המסע. כמו כן רבים מהנוסעים במסעו הראשון הזדהו לאחר מכן כאנוסים או כיהודים. יש הטוענים שקולון עצמו היה יהודי אנוס, זאת על פי צוואתו בה הוריש כסף לאנוס ברובע היהודי שלליסבון, פיזר מעותיו לעניים (על פי המנהג היהודי, ובניגוד המנהג הקתולי באותה תקופה), ועל פי כתביו בהן כתב על תקוותו לשחרר את ירושלים מהמוסלמים, ולאפשר בה פולחן ליהודים. כמו כן, יש חוקרים הטוענים ששפתו של קולון בכתביו היא לאדינו, ושחתימתו היא למעשה כתיבת: "ברוך השם" בעברית. על תערוכה זו, ועל דעות אלו ניתן לקרוא במאמר בספריית מט"ח, וכן בכתבת הסי-אן-אן האם קולומבוס היה יהודי בסתר? מאת צ'ארלס גארסיה.

12. ^ ספרד תעניק אזרחות לצאצאי המגורשים, באתר ‏מאקו‏‏, ‏22 בנובמבר 2012‏

13. ניו יורק טיימס והארץ, ^ ספרד: אושר חוק שיקל על צאצאי יהודים שגורשו להתאזרח, באתר הארץ, 7 בפברואר 2014

14. דיאנה בחור ניר, ^ השער החדש לאירופה: הישראלים נוהרים לדרכונים פורטוגליים, באתר כלכליסט, 11 במרץ 2017

# data[].attributes.attachment_link.description
גירוש יהודי ספרד בשנת 1492 גירוש ספרד היה סילוקם בכפייה ב- 1492 ( ה'רנ"ב) של יהודי ממלכות קסטיליה ו אראגון אשר סירבו ל התנצר. גירוש בתנאים שונים במקצת נגזר חמש שנים אחר כך, ב- 1497 ( ה'רנ"ז) גם על יהודי פורטוגל. כעבור שנה נוספת, ב- 1498 ( ה'רנ"ח) גורשו גם יהודי ממלכת נווארה.

# data[].attributes.headline
1187 - צלאח א-דין כבש את ירושלים, מסע הצלב השלישי התחיל. 

# data[].attributes.subject
1187 - צלאח א-דין כבש את ירושלים, מסע הצלב השלישי התחיל. 

# data[].attributes.body
מגישות : שירן איפראימוב , ומירב מיכאלוב .

| כיבוש ירושלים על־ידי צלאח א־דין האיובי
כיבוש ירושלים על ידי צלאח א דין האיובי אל ירושלים הגיעו הגייסות האטבים לאחר מאבק נגד הכוחות הצלבנים בצפון הארץ . לאחר כיבוש דמשק ומבצרי עבר הירדן המזרחי , הוכרעו הכוחות הצלבנים ב 4 ביולי 1187 על ידי גייסותיו של צלאח א דין ליד קרני חיטין בגליל . עתה נפתחה הדרך לכיבוש ירושלים . לכיבוש ירושלים ב 2 באוקטובר 1187 קדמו חמישה ימי מצור על העיר . משלא הועיל המצור להכנעת העיר , חפרו המוסלמים מנהרה מתחת לחומה החיצונית של העיר , מילאו את המנהרה בעצים והבעירו אותם . להט האש והחום בתחתית אבני החומה הביאו להתמוטטותה " . צלב הנצחוך שהיה קבוע בראש החומה , סמל לכיבוש הצלבני בשנת 099 ו , התמוטט ונפל . נפילת הצלב גרמה לנפילת רוחם של האטבים משפחת מושלים מוסלמים ששלטו במערים , ארץ ישראל , סוריה ותימן במאות ה 12 וה . 13 בני המשפחה הם כורדים ממוצא ארמני . אבי השושלת צלאח א דין שימש כווזיר [ שר ] ראשי בשלטון המוסלמי במצרים בראשות נור אלדין . לאחר מות השליט נפלה הממלכה לידי צלאח א דין .

# data[].attributes.headline
הכיבוש מחדש על ידי המוסלמים-אודל שירה

# data[].attributes.subject
הכיבוש מחדש על ידי המוסלמים-אודל שירה

# data[].attributes.body
רֶקוֹנְקִיסְטָה (מספרדית: Reconquista, תרגום: כיבוש מחדש) היא כינויו של תהליך הכיבוש-מחדש של חצי האי האיברי על ידי הנוצרים מידי המוסלמים לאורך פרק זמן שארך כ-700 שנים ונמשך מסוף המאה השמינית ועד לסוף המאה החמש-עשרה.[1] נהוג לראות בניצחון הנוצרי בקרב קובאדונגה בשנת 722 את תחילתה של הרקונקיסטה,[2] ובכיבוש ממלכת גרנדה וסילוק המוסלמים מספרד בשנת 1492 את סיומה.[3] קיים ויכוח מחקרי סביב שאלת מהותה של הרקונקיסטה – האם יש לראות בה מלחמת קודש, התפשטות צבאית וטריטוריאלית, או דגם מוקדם של מסעי הצלב.[4]

# data[].attributes.headline
קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים, בהתאם לזווית ההתייחסות - היסטורית, כלכלית, תרבותית, גאוגרפית, ביולוגית, וכדומה - אך מקובלת חלוקה הממקמת את נקודת הפתיחה של ימי הביניים בשקיעת התרבות העתיקה קיימים מונחים מקבילים למונח ימי הביניים: "הזמנים האפלים" ו"התקופה החשוכה" בכוונת המלומדים שהגו את המונחים הייתה להבחין בין התרבות והחשיבה שהיו מקובלות בעת העתיקה, לבין התקופה שבאה אחריה, אותה תיארו כעידן של אפלה ושקיעה.תיקוף ימי הביניים - כלומר הקביעה מתי התחילו ומתי נסתיימו, והחלוקה לתת-תקופות על פי שנים - הוא עניין שנוי במחלוקת בין היסטוריונים. ישנה אמנם הסכמה על מסגרת הזמן הכללית של התקופה, והוויכוחים הם לגבי הגדרת תאריכים מדויקת יותר. בשל כך, בהיסטוריוגרפיה קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים, בהתאם לזווית ההתייחסות - היסטורית, כלכלית, תרבותית, גאוגרפית, ביולוגית, וכדומה - אך מקובלת חלוקה הממקמת את נקודת הפתיחה של ימי הביניים בשקיעת התרבות העתיקה במאות הרביעית והחמישית, ואת נקודת הסיום שלהם 

# data[].attributes.subject
קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים, בהתאם לזווית ההתייחסות - היסטורית, כלכלית, תרבותית, גאוגרפית, ביולוגית, וכדומה - אך מקובלת חלוקה הממקמת את נקודת הפתיחה של ימי הביניים בשקיעת התרבות העתיקה קיימים מונחים מקבילים למונח ימי הביניים: "הזמנים האפלים" ו"התקופה החשוכה" בכוונת המלומדים שהגו את המונחים הייתה להבחין בין התרבות והחשיבה שהיו מקובלות בעת העתיקה, לבין התקופה שבאה אחריה, אותה תיארו כעידן של אפלה ושקיעה.תיקוף ימי הביניים - כלומר הקביעה מתי התחילו ומתי נסתיימו, והחלוקה לתת-תקופות על פי שנים - הוא עניין שנוי במחלוקת בין היסטוריונים. ישנה אמנם הסכמה על מסגרת הזמן הכללית של התקופה, והוויכוחים הם לגבי הגדרת תאריכים מדויקת יותר. בשל כך, בהיסטוריוגרפיה קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים, בהתאם לזווית ההתייחסות - היסטורית, כלכלית, תרבותית, גאוגרפית, ביולוגית, וכדומה - אך מקובלת חלוקה הממקמת את נקודת הפתיחה של ימי הביניים בשקיעת התרבות העתיקה במאות הרביעית והחמישית, ואת נקודת הסיום שלהם 

# data[].attributes.body
מגישה טליה אבני

# data[].attributes.headline
אמריקה הקולוניאלית הלל מנטאל

# data[].attributes.subject
אמריקה הקולוניאלית הלל מנטאל

# data[].attributes.body
לאחר תקופה בה תרו מספר משלחות אירופאיות את חופי אמריקה הצפונית הקימו מספר מדינות, כגון הולנד, ספרד, אנגליה, צרפת ושוודיה, נקודות יישוב באזור. קולומבוס היה האירופאי הראשון שהגיע לאזור ב-1492 ואחריו הגיעו קונקיסטאדורים ספרדים ואירופאים אחרים. במהלך המאה ה-16 הביאו האירופאים לאזור סוסים, בקר וחזירים.