# data[].attributes.headline
יעל גרוס אנגלנדר

# data[].attributes.subject
יעל גרוס אנגלנדר

# data[].attributes.body
מהמאמר עולה בין השורות קביעה מעניינת האומרת כי בעצם מדובר בשני מדיומים שהם לא רק שונים אלא לעיתים אף ממש סותרים גם בדרך המבע וגם בקהל היעד. מכאן שבעצם אין מקום להשוות האם הסרט הצליח
כביכול, להעביר את החוויה שבספר אלא להסתכל במנותק על הפרשנות של הסרט לספר, כיצירה נפרדת. מכאן שהספר והסרט הן יצירות שונות שאינן נשפטות זו לעומת זו.

# data[].attributes.headline
ספר וסרט / ענבל אילת

# data[].attributes.subject
ספר וסרט / ענבל אילת

# data[].attributes.body
הקטעים מהמאמר ״לראות את קול הלב״, עוסק בדמיון והשוני בין המדיות - סרט וספר, שתי מדיות לספר סיפור.
מעבר לכך לדמיון - סיפור סיפור, אני מסכימה עם הנאמר במאמר - הרצון לגרום לראות שמהווה את הדמיון בין המדיות, בנוי כאילו על פניה לחושים אחרים.
הדרך של הסופר לגרום לקורא לראות היא דרך ״שמיעה״ של הסיפור והפעלה אקטיבית של הדמיון כדי ליצור חיבור ורגש. בספר טוב, עצם הפעילות האקטיבית של יצירת הדימיון מהווה חלק גדול מההנאה של הקריאה.
לעומת זאת סרט טוב, ממחיש את הסיפור באופן ישיר שאינו מצריך הפעלה אקטיבית של הדימיון ומשפיע על הרגש דרך החושים (ראייה ושמיעה) באופן ישיר יותר.
אני מעדיפה להתייחס ליצירה המקורית - אם במקור זהו סיפור כתוב, לקרוא אותו, ואם במקור זהו סרט - לקרות אותו.
אני מסכימה עם וירג׳יניה וולף ומצפה מסרט שמבוסס על סיפור שיביא משהו נוסף בפרשנות שלו או בשימוש במדיה השונה המצדיק את המעבר בין המדיות.
הוראת הספרות צריכה לשלב חשיפה ולימוד של אמנות הסיפור בכלל, אך מכיוון שאנחנו מכוונים מאוד לבגרות, יש צורך להתמקד באמנות הסיפור הכתוב - לכן, אני מעדיפה ללמד סיפור קודם כל על ידי קריאה שלו (סיפורים קצרים אני מקליטה ומעלה לדרייב לתלמידים שמעדיפים לשמוע ולא לקרוא).

# data[].attributes.headline
אילנה קוטינוב

# data[].attributes.subject
אילנה קוטינוב

# data[].attributes.body
תרגום יצירת ספרות למונח חזותי
אני מסכימה עם אמירתה של וירגי'נייה וולף כי לא ניתן לתרגם יצירה ספרותית ליצירה חזותית. לדעתי, כאשר ספר או רומן מקבלים עיבוד קולנועי טלוויזיוני חלק מן הקסם של הטקסט הולך לאיבוד. לפיכך אני מסכימה עם אמירה של וולף כי :" לדעתה, מכלול של תחושות ניתן לבטא באמצעות מילים בלבד והוא נמצא מחוץ לתחום השגתו של הקולנוע "
על מנת להפוך טקסט ליצירה חזותית קולנועית יש צורך בשינויו והתאמתו, מה שפוגע בטקסט הספרותי.
עם זאת ממד קולנועי כן הופך את הטקסט לעל זמני ונגיש לציבור נרחב אך אין ספק ששונה מהטקסט המקורי הספרותי.

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם דבריה של גריפית לגבי מטרתו העיקרית בקולנוע. כשקוראים יצירה הספרותית, המילה הכתובה היא כלי העבודה שלנו. זה דבר שכמעט ולא ניתן להעביר בסרט. אם ישנו שימוש במילה מסויימת, המהווה מוטיב, או מכילה בתוכה כמה משמעויות, מאוד קשה להעביר סאת בסרט. יש למדיה איכויות משלה, אך משהו מתספספ במעבר מקריאה למדיה .ברגע שאנו רואים סרט המתבסס על ימירה כתובה, אנו בעצם נחשפים לתפיסה של אותו המפרש של הסרט ולוקחים מאיתנו את היכולת לבחור כיצד היינו מדמיינים את הדמויות, את ההתרחשויות ועוד.

# data[].attributes.body
שני המדיומים מספרים סיפור.
האחד באמצעות המילים והתיאורים המקישים על מוחו ודמיוני של הקורא והשני באמצעות מראות, צלילים וקולות.
שניהם נוגעים ומפעילים את עולם הרגשות והחוויות של הצופה/קורא.
באמצעות הספר והמילה הכתובה הקורא משתמש בחומרים פרי דמיונו ומתוך עולם חוויותיו האישי הנוגעים לו וליכולת ההבנה שלו. כאשר הקורא הופך לצופה הוא נעשה יותר פסיבי.
ברגע שצופה נחשף לסרט עפ"י ספר שהוא קרא והפך מנמען אקטיבי לפסיבי יותר החוויה נמדדת אם קיים פער משמעותי בין האופן בו חווה את הסיפור בספר לבין הסיפור המוצג בסרט.
גריפית וקונראד עוסקים בנושא הראיה השונה של הסיפור בספר לעומת הקולנוע.
בשיעורי ספרות, האתגר הוא לגרום לתלמידים לקרוא את הסיפור ולהיות יותר אקטיביים. לכן אני אישית מעדיפה לעודד תלמידים לקריאה ורק לאחר מכן להביא קטעים מתוך הסרט לצפייה תוך ניתוח הפערים וההבדלים בין הסיפורים המוצגים ע"י המדיומים השונים.

# data[].attributes.body
שרה קרש מציינת במאמרה את דבריה של וירג'יניה וולף: "הדימויים הם מכלול של רמזים, והרמז החזותי הוא רק הניכר שבהם"
שרה מביעה את דעתה, כי הקולנוע ומראה עיניים אינו יכול להוות תחליף למילים, לטקסט המילולי וכי תחושות וביטויים לשון אשר מקבלים משמעות עמוקה הרומזת ומדגישה את הרעיון המרכזי בסיפור- לרוב אינה יכולה לעבור באותה העוצמה ובאותו הממד גם באופן חזותי.
מאידך: "תמונה אחת שווה אלף מילים"- לעיתים תמונה/ מראה עיניים עשויה לגעת בלב, להעביר תחושות, לעורר לתובנות- באופן עמוק וייחודי למילים כתובות. באופן אישי, אני מאמינה כי קריאת ספר/ רומן משמעותית ועמוקה יותר, אוטנטית יותר מאשר סרט.
יחד עם זאת, אני כן חושבת שבספרים/ רומנים/ דרמות מסוימות הסרטון עשוי להוות נדבך נוסף ובעיקר עבור תלמידים אשר הערוץ החזותי שלהם מהווה נקודת חוזק עבורם, ולכן אני מאמינה כי הסרטון מהווה כמעין "תוספת" לאחר קריאת הספר ולרוב תסייע בהשלמת פרטים. יחד עם זאת, על המורה לגלות עירנות ובמקרים בהם ישנם פערים בין הספר לסרט- על המורה לעורר את תשומת לבם של התלמידים לכך.

# data[].attributes.headline
ביקור הגברת הזקנה 

# data[].attributes.subject
ביקור הגברת הזקנה 

# data[].attributes.body
לאחר קריאת המחזה אנו צופים יחדבמחזה המצולם אין זה מדוייק ויש  שונות בן הטקסט למחזה . אנו עומדים על ההבדלים , בעיקר זה מכניס אותם להבנה עמוקה יותר של הטקסט שנלמד בכיתה .
כי לפעמים קשה להם להבין את הסביבה בה מתרחש המחזה את האמצעים האמנותיים בצפייה זה מקל עליהם ומתחבר אליהם יותר

# data[].attributes.headline
אני מסכימה עם האמירה של ברגמן. גם הסרט וגם היצירה הכתובה, רוצים לעזור לנו לנו לראות, כל אחד מהם מזווית ראיה שונה . יש בכוחו של הסרט לעשות השלמות עבור מי שמתקשה למשל בפיתוח הדמיון. ישנם ספרים שאיננו מתמקדים בנוף המתואר וברוח התקופה והספר לא מסוגל להקנות לקורא במידה מספקת את רוח התקופה. התמקדות יתר בתאורי הנוף בספר לדוגמא, עשויה לעייף את הקורא ואף להקשות עליו להתמקד בתאור הרגשות של הדמויות בעוד שהסרט תוך התמקדות פנורמית של כמה דקות יכול להנחיל לצופה התמצאות בנוף שלא היה שותף לו מעולם. כמו כן לגבי תאורי אווירה. המימד הקולנועי יכול להמחיש אווירה וכמו כן את רוח התקופה בצילום פנורמי שממחיש לקורא במובנים רבים דברים שהספר נדרש להתמקדות מעייפת בהסברים שהקוראים מתקשים לגייס את סבלנותם עבורם. מנגד, כוחו של הספר בא לידי ביטוי בהעמקה של תחושת הרגשות של הדמויות וכניסה תודעתית לעולמן הרגשי. רוני שפר

# data[].attributes.subject
אני מסכימה עם האמירה של ברגמן. גם הסרט וגם היצירה הכתובה, רוצים לעזור לנו לנו לראות, כל אחד מהם מזווית ראיה שונה . יש בכוחו של הסרט לעשות השלמות עבור מי שמתקשה למשל בפיתוח הדמיון. ישנם ספרים שאיננו מתמקדים בנוף המתואר וברוח התקופה והספר לא מסוגל להקנות לקורא במידה מספקת את רוח התקופה. התמקדות יתר בתאורי הנוף בספר לדוגמא, עשויה לעייף את הקורא ואף להקשות עליו להתמקד בתאור הרגשות של הדמויות בעוד שהסרט תוך התמקדות פנורמית של כמה דקות יכול להנחיל לצופה התמצאות בנוף שלא היה שותף לו מעולם. כמו כן לגבי תאורי אווירה. המימד הקולנועי יכול להמחיש אווירה וכמו כן את רוח התקופה בצילום פנורמי שממחיש לקורא במובנים רבים דברים שהספר נדרש להתמקדות מעייפת בהסברים שהקוראים מתקשים לגייס את סבלנותם עבורם. מנגד, כוחו של הספר בא לידי ביטוי בהעמקה של תחושת הרגשות של הדמויות וכניסה תודעתית לעולמן הרגשי. רוני שפר

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם ברגמן בהתייחסות למאמר "לראות את קול הלב" שלא ניתן להשוות בין הקולנוע לספר.
באמירתו אין קשר אפשרי בין הקולנוע לספרות. כשאני מתחילה ללמד כל יצירה ספרותית שיש לה עיבוד לסרט אני מעדיפה שהתלמידים יקראו את היצירה הספרותית, ורק לאחר מכן יוכלו לצפות בסרט.
הקריאה מובילה את התלמידים לדמיין, להזדהות עם הדמות, להסתייג ממנה ו"פותחת" להם צוהר לחשיבה אחרת ונוספת. בנוסף הקריאה מזמנת דיון ספרותי מעמיק ומהווה תשתית לכתיבת תשובה.
לאחר שהילדים סיימו לקרוא הם צופים בסרט והצפיה שלהם משמעותית יותר, ביקורתית ומזמנת דיון נוסף.

# data[].attributes.body
אני  מסכימה עם גריפית וגם עם וירג'ינה, במיוחד עבור תלמידי החינוך המיוחד.
הסרט מאוד עוזר לתלמידים בהבנה מעמיקה יותר .הצד החזותי עוזר מאוד לזכירת רצף העלילה- למצוא נקודות שוני ודמיון בין הדמות המוצגת בספר לבין הדמות בסרט.
ואפילו לתהות '' לא כך דמיינתי אותו''
לכן , אני גם מסכימה עם וירגינה בתור קוראת כי הרבה פעמים יש שוני ככ גדול בין הסרט לספר שהחוויה של הסרט היא פחות טובה ונעימה ממה שהקורא מדמיין בזיכרונו.

# data[].attributes.body
כחובבת ספרים וסרטים, אני לרוב נמנעת מלצפות בספרים שעובדו לסרטים, זה תמיד פחות טוב .ובאמת נשאלת השאלה למה? המטרה של השניים אולי זהה, אבל לדעתי יוצר סרט צריך לבחור מה הוא רוצה להדגיש מתוך היצירה בסרט שלו ולא להשתמש ברומן כתסריט. אגב, עיבוד שבעיני דווקא כן משרת את המטרה הוא: "אשתו של שומר גן החיות".

# data[].attributes.headline
צוריאל הורוביץ

# data[].attributes.subject
צוריאל הורוביץ

# data[].attributes.body
אני מזדהה עם האמירה של שרה קרש על הפער בין הספר לסרט, בין הראייה באמצעות הדמיון ובין הראייה החזותית.
מצד אחד "תמונה שווה אלף מילים", ומצד שני באלף מילים ניתן לתאר לעתים רגשות ותחושות בצורה ששום מבע חזותי לא יצליח להכיל.

הדברים של קרש מזכירים לי את הביקורת של ניל פוסטמן על המדיום החזותי, ואת אמירתו של מורו מרשל מקלוהן "המדיום הוא המסר". באמצעי ההצגה החזותי יש מן הפרימיטיביות והשטחיות, שהמילה הכתובה לא נכנעת לו.

# data[].attributes.body
הקולנוע והספרות שייכים למדיות שונות, בזמן שהספרות היא ליניארית ומתקשה להציג אירוע סימלוטני והקולנוע הוא מרחבי משום שהוא מציג רצף תמונות. הוא נע בזמן ובמרחב בו זמנית. בספרות גם תיאור מרחבי חייב להינתן ברצף זמן. האפשרות להציג קול מספר בוויס אובר מוסיפה מאוד במיוחד בספר שהגיבור מספר בגוף ראשון.  אני מסכימה מאוד עם ברגמן שלצד הניסיון להראות את המציאות הוא מעדיף לתאר את המציאות שהוא היה רוצה לראות. בכך הקולנוע והספרות דומים משום ששניהם נענים למנדט האמנותי שלהם. אמנות לא צריכה רק להציג את המציאות. אין טעם במימזיס אם הוא לא מעורר בנו חשיבה על החיים עצמם, הצגת המציאות, להראות את המציאות היא אמצעי שבעזרתו האמנות מבקשת להגיד משהו על המציאות. לעורר בקהל שאלות חברתיות. כדי לשנות את המציאות כפי שהיא.

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם האמירה שגם הרומן וגם הסרט רוצים "לגרום לנו לראות", ובכך מטרתם זהה. יחד עם זאת הכוונה היא לסוגי ראיה שונים: ראיה באמצעות הדמיון  (באמצעות דימוי מנטלי), וראיה באמצעות העין  (באמצעות דימוי חזותי), כפי שטען ג'ורג' בולסטון.
כמו כן אני מסכימה עם כך שסמלים, מיתוסים וערכים המופנים לקהל הקוראים אינם "מדברים" בהכרח אל קהל הצופים וקשה להעבירם באופן מוחשי-חזותי, ולהיפך: גירויים המעוררים התרגשות ודמעות בקולנוע לא יעוררו את קהל הקוראים, וזאת מכיוון שקשה לבטא רגשות בכתב, ויותר קל להעביר מימיקה בצורה מוחשית.
לעניות דעתי, הרומן והסרט אינם סותרים זה את זה, אלא משלימים זה את זה, מפתחים את המודעות לפרשנות לאפיזודות השונות ברומן  ומעוררים עניין ומחשבה (גם אם אינם זהים לחלוטין, ואולי דווקא בשל כך). כשהצופה קרא את הרומן וצופה ביצירה הקולנועית הוא הופך לצופה פעיל וביקורתי, שצריך לשים לב לפרטים שונים, לפרשנות, לנקודות הדמיון והשוני, לבימוי, לליהוק, לנקודת המבט, לדמויות, לסביבה ועוד, וכך הקורא-צופה מגבש עמדה ביקורתית ודעה אישית לגבי הקשר בין הרומן לסרט.
יש לציין שבד"כ התלמידים אוהבים יותר את הרומן הכתוב על פני הסרט (כך ברומן "כל החיים לפניו"  וגם ב"הארי פוטר", "פלא" ועוד).
מבחינתי העלאת המודעות לפרשנויות, לדעות שונות ולנקודת מבט שונה על אותו טקסט תורמת לתלמידים גם "בחיים האמתיים", כשהם נתקלים בסיטואציות שונות ונאלצים להתמודד עם נקודות מבט ועם פרשנויות שונות של הצד השני (מודל אפר"ת).

# data[].attributes.body
אני מאוד מסכים עם טענתו של ברגמן, כי לא ניתן לבצע "תרגום" חזותי לסרט, או במילים אחרות - לא ניתן לדעתי האישית לבצע את המעבר בין המילה הכתובה לתצוגה החזותית הקולנועית.
זאת משום שכפי שוולף אמרה - הקסם נמצא במילים, בדימויים, בעושר השפה, ועושר זה אינו ניתן להעברה קולנועית באופן מלא, אלא באופן חלקי בלבד.
אכן - יש תפוקה חזותית חיובית שעשויה לעורר רגש כתוצאה מגילום כישרוני של הדמויות ע"י השחקנים, עם עבודת במאי טובה, אך בעיני - העומק הוא זה שמתפספס באותה טרנספורמציה.
שינוי צורה זה מספר לסרט, מהספרות אל הקולנוע, חוטא רבות כלפי הספר, משום שהדמויות הקולנועיות לעולם לא יוכלו להביא חצי מהמחשבות שמתרוצצות במוחם של הגיבורים. הצופה לא יוכל לשמוע את לבטי הלב באותו עומק שבו הם נכתבו, את החששות, הכמיהות או הפחדים. הכל יהיה מינורי, כמעט רדוד.
יתר על כך - גם אם נניח וייצמד הבמאי אל הספר באופן מוחלט, עדיין - האופן שבו אני כקורא דמיינתי את הדמויות הראשיות בראשי באופן מסוים, ואילו הבמאי דמיין אותם אחרת - ועל כן ליהק שחקנים מסוימים, והסיכוי שתיאור דמיוני וחזותי זה הינם זהים - הוא אפס!
כי גם כאשר הסופר מתאר לפרטי פרטים את האופן שבו הדמויות נראות, עדיין - שני קוראים שונים יצרו בדמיונם דמויות שונות, כל אחד על פי העולם הפנימי שלו.

ולכך אתן ראיה אחת (מיני רבות) על הפער, הלא פחות מ-בלתי נסבל, בין הספר המרגש והכה נוגע בקוראים "ללכת בדרכך" מאת ג'וג'ו מויס, לבין הגירסה הקולנועית.
כל מי שהספר נגע בו באופן אישי, שמר את לואיזה קלארק ואת ויליאם טריינר (שתי הדמויות המרכזיות) באופן כה אישי בסמוך לליבו. וכאשר רואים את מי שהבמאי ליהק לתפקידים המשמעותיים של הדמויות, אומרים דבר אחד - אלה לא וויל ולואיזה שלי, שאני דמיינתי!  ולכן הצפייה הופכת להיות לא פחות מבלתי אפשרית.
דווקא עקב המסע האישי שהקורא עבר עם הכאבים הרבים עם דמויות אלו בדמיונו. משום שלעניות דעתי - הסכמה להחליף את הדמויות הללו כפי שהצטיירו בעיני רוחי, באופן מסוים מבטל את המסע האישי שאני עברתי עמם.

# data[].attributes.body
אני אמנם מכירה בקביעות שהספרות והקולנוע "יושבים" על מימדים אחרים ואף מכירה בכך שיש אלמנט של פגיעה באיכות היצירה הטקסטואלית כאשר מתיימרים להכניסה לקונטקסט חזותי. עם זאת, יש דרכים להתגבר על אובדן כוחם המיוחד של דימויי הלשון וזאת על ידי דיון כיתתי בפערים, על ידי צפייה בסרט רק לאחר קריאת הרומן (בכיתות שהדבר מתאפשר, כמובן), על ידי דיון בפרשנויות שניתנו בסרט לטקסט, ובפרשנויות אפשריות נוספות, דיון עם הפער בו ראו לנגד עיניים את הדברים במהלך הקריאה ביחס לאופן בו הוצגו בסרט ודיון על היתרונות והחסרונות של שימוש בסרט לא רק על במת ההשתלמות- אלא גם בשיעור עצמו- עם התלמידים. באופן זה- לדעתי, לא רק שהטקסט לא ייגרע, אלא אף יצא מורווח.

# data[].attributes.headline
איילת  יורוקסל

# data[].attributes.subject
איילת  יורוקסל

# data[].attributes.body
בתשובתי, אני מבקשת להפריד בין יצירות הנלמדות בכיתה בקריאה מודרכת לבין הקריאה העצמאית של בני הנוער.
איננו יכולים להתעלם מכך שקריאה אינה תמיד משימה שהיא אפשרית עבורם ולכן משימות עצמיות רבות שניתנות על ז'אנר של רומן אינן מתבססות דווקא על הרומאן המקורי הכתוב אלא מתקציר (מפוקפק) שמצאו או מסרט שגילו. לכן, הדרך להתמודד יכולה להיות דווקא בהיפוך הדברים – מתוך היכרות עם הסרט האהוב והמוכר להם, לשלוח אותם לקרוא את הספר ואז לבחון איתם את אותן הבנות שעלו במאמר - האם היו מדמיינים אחרת את הדמויות בספר או מה לדעתם היה נכון יותר לחווית הרומאן – הקריאה בו או הצפייה.

אני אתן דוגמא דווקא מספר שתלמידיי מאד מחוברים אליו שנקרא "13 סיבות" מאת ג'יי אשר שבעקבותיו הופקה סדרת נוער ל-Netflix.

הסרט עוקב אחר סיפורה של נערה שמספרת את המאורעות שעברו עליה עד להחלטתה להתאבד- העלילה היא אוסף של קלטות אודיו בהן היא מספרת בקולה את השתלשלות האירועים ולכן המימד השמיעתי ברומאן הוא הדומיננטי. המדיום הקולנועי לא נותן למימד זה לחמוק מהצופה/ מאזין.
לכן, למרות שעל פי רוב אני מאמינה שהספר מטרתו "לגרום לנו לראות", הרי שישנם קוראים שלהם המדיום הקולנועי יכול להעצים ולשדרג את תחושת ההנאה מהיצירה.

# data[].attributes.body
מסכימה עם הדברים, שלרוב היצירה הספרותית איכותית יותר מהטקסט הקולנועי. יחד עם זאת, פעמים רבות הטקסט הקולנועי, שהוא פופולארי יותר תורם לחשיפה ואולי אף להנגשת הספר לקהלים רחבים יותר ובכך ישנה תרומה לא מובטלת לדעתי. לדוגמא: סרטי הארי פוטר.

# data[].attributes.body
מסכימה עם האמירה שהספרות היא ראייה באמצעות הדמיון, ואילו הקולנוע הינו ראייה באמצעות העין. אוסיף ואומר, שהראייה הספרותית בעזרת הדמיון הינה רחבה וסובייקטיבית יותר בהשוואה לראייה הפיזית הצרה יותר, המאפיינת את הצפייה בסרט. דימוי מנטלי גורם להשלכה של עולם הנפש המודע והלא מודע של הנמען כלפי הטקסט בצורה עמוקה יותר בהשוואה לטקסט הקולנועי, שהקצב שלו מהיר יותר ומוכתב לצופה ע"י יוצר הסרט. יחד עם זאת מאמינה באמירה: " תמונה אחת שווה אלף מילים", שיש לה משמעותית בחיי היום יום , שבהם אנו מוצפים במידע, ותמונה אחת בים של מילים יכולה להיות בעלת משמעות רגשית רבה לצופה.

# data[].attributes.body
אני נוטה להסכים עם האמירה של ברגמן במאמרו "לראות את קול הלב", שאין קשר אפשרי בין הקולנוע לספרות, שכן מדובר באומנויות שונות. מאחר וסרט מוגבל בזמן, דברים רבים נשמטים במהלך האדפטציה – החסרת פרטים, הוספת אירועים, היצמדות לנקודת תצפית שונה מאשר נקודת התצפית בספר וכו'.
שתי המדיות שואפות "לגרום לנו לראות" אולם מנקודות תצפית שונות:  סרט מועבר לנו באופן ויזואלי ומכאן הקושי המרכזי – העברת עומק היצירה והדמויות. נקודה חשובה נוספת - סרט יוצר צופה פסיבי באופן משמעותי בהשוואה לקורא ספר.

# data[].attributes.body
בהתייחס למאמר "לראות את קול הלב", אני נוטה להסכים עם ברגמן. באמירתו
כי אין קשר אפשרי בין הקולנוע לספרות, שכן מדובר באומנויות שונות.
לעיתים יש סתירות בין הספר לבין הסרט, לתסריטאי יש האפשרות להחסיר פרטים כראות עיניו. לכן אני בוחרת הרבה פעמים לקרוא יחד עם התלמידים את היצירה,ורק לאחריה לצורך המחשה וזיכרון ויזואלי לחשוף אותם לסרט. מבחינת האווירה בעלילה, אופי הדמויות, אפיון חיצוני פנימי. צורות אלו של חשיפה יישמרו בזיכרון התלמידים, זאת לאחר שתוכן העלילה כבר ברור.

# data[].attributes.headline
ענבל קלימיאן

# data[].attributes.subject
ענבל קלימיאן

# data[].attributes.body
נוטה להסכים עם האמירה של ברגמן, גם הסרט וגם היצירה הכתובה, רוצים "לגרום לנו לראות", כל אחד מהם מזווית ראיה שונה ומימדים שונים, הסרט מועבר לנו באמצעות חוש הראיה ונתפס באופן ויזואלי, ולכן קיים קושי להעביר לצופה את " עומק" היצירה והדמויות, כמו כן הסרט נותן פחות מקום לדמיון מחשבות ופרשנויות, לעומתה יצרת הספרות הכתובה נשענת על "הראיה" המנטלית, נותנת יותר חופש מחשבה יצירה ודימיון, ואף ניתנת האפשרות "להיכנס" לדמותלהרגיש ולחוות איתה את מסעה.

# data[].attributes.body
בהתייחס למאמר "לראות את קול הלב" - המאמר נותן את הדעת על יכולת הסרט להעביר את המסר, התחושות ומשמעות הספר אל מול הספר עצמו.
האם בהכרח יש דמיון בין הסרט לספר? האם יש יכולת המחשה של המורכבות של הספר מול "פשטות הספר?
במילים אחרות, הקשר בין הספר לסרט ובמידת ההתאמה.
פעמים רבות, ניתן לראות שהסרט משמיט חלקים, מוסיף או נותן פרשנות מסוימת לספר.
ניתן אף לראות זאת בהצגה "האדונית והרוכל". בעת ההצגה בכיתה,  אני מדגישה את ההבדלים בין הכתוב לנראה. עם זאת, חשוב להדגיש שלפן החזותי של ההצגה יש חשיבות רבה בקרב תלמידי החינוך מיוחד בהמחשה של החומר. לעיתים הבנת הסיפור הכתוב והמורכובת קשה יותר והסרט/ הצגה מספק תמיכה נוספת לקריאת היצירה הכתובה.

אני מסכימה מאוד עם האמירה שגם הספר וגם הסרט מבקשים לגרום לנו לראות. לדעתי, אין ספק כי הראייה של הדמיון בספר היא נרחבת יותר, מורכבת יותר ועמוקה יותר מאשר הראיה המכוונת של הסרט (הדמיון עולה על כל מציאות).

# data[].attributes.headline
דורית סלע - מזור

# data[].attributes.subject
דורית סלע - מזור

# data[].attributes.body
אמירותיהם של גריפית וקונראד מצמצמות לדעתי את קשת ההשפעות שיש למדיום הקולנועי ולמדיום הספרותי על הצופים ועל הקוראים.
תכלית היצירה הקולנועית אינה רק לגרום לצופים "לראות". אין להתעלם מיכולותיה לעורר אותם מבחינה מחשבתית ורגשית באמצעות "הכלים" הקולנועיים, להעביר מסרים בלתי מילוליים ועוד.
כמו כן, תכלית היצירה הכתובה איננו רק לשמוע, להרגיש ולקנות אחיזה בדמיון הקוראים. זהו גם מקור ידע ומופע של הבעה מילולית שעשוי להפרותם.

תנועת היצירה הספרותית אינה רק נגזרת של תנועתה הטבעית של העלילה אלא היא נגזרת גם מקצב הקריאה והעיבוד הסובייקטיבי  של הקורא. זאת, בשונה מתנועת היצירה הקולנועית שהיא קבועה מראש ע"י הבמאי ועשויה להיות מואצת יותר.

עובדה זו עשויה להשפיע גם על טיב החוויה ועומקה בעיני הצרכן: בעוד שחוויית הקריאה מזמנת חוויה סולידית יותר, חוויית הצפייה עשויה להיות מטלטלת יותר מבחינה רגשית. זאת ועוד, האפשרות של הקורא לשוב ולקרוא חלקים מסוימים בספר מאפשרת חזרה על עקבות הדברים וקליטה עמוקה יותר שלהם, זאת בשונה מחוויית הצופה שיתקדם עפ"י קצבו של הסרט ולרוב לא ישוב לאחור כדי לבסס הבנתו.

אני שותפה לטענה לפיה ספר עשוי להיות בסיס לסרט בתנאי שיוצר הסרט ישתמש בסרט כמקור אך לא יכבול עצמו אליו ויעצב מעשה אומנותי מקורי שערכיו מעוגנים בקולנוע. אך בעיני, גם ספר בינוני עם רעיונות טובים יכול להפוך בידי תסריטאי מחונן לסרט מעולה.
הייתי מציעה לבחור בשם קולנועי שונה מזה הספרותי ולהעניק ליצירה הקולנועית שם שיהלום את אופייה החדש, תוך אזכור בולט של הסרט עליו היא מבוססת. זאת, כדי לנסות לצמצם את ההשוואה הבלתי נמנעת בין היצירות השונות ולעצב התייחסות מובחנת של הנמענים כלפי כל אחת מהן.

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם ברגמן שלא תמיד אפשר וניתן לביים היבטים שהם לא רציונליים , למרות שהסרט מבוסס על דימויים ומראות חזותיים. אני חושבת שקודם אלמד דרך היצירה. בקריאת הספר יש אפשרות של הפעלת החשיבה והדמיון ובסרט הרבה פעמיים היא משתנה מהיצירה עצמה מאחר וזה תלוי בעיבוד שניתן לה ע"י הבמאי שלרוב מתחשב בצד המסחרי ומה יעניין את הצופה וכך לדלג על סצנות שלא ניתן להעביר כפי שמופיעות ביצירה. לכן לדעתי לאחר הספר אביא תוספת של הסרט גם לתלמידים שהרבה יותר קל להם לחשוב ולהתחבר דרך הכלי החזותי אך לא אסתמך רק על הסרט שכפי שציינתי לא יכול להעביר את היצירה כפי שהספר מעביר.

# data[].attributes.body
היא כתובת על חולצה שחברתי שהיא מורה לאנגלית וחובבת ספרות מושבעת אוהבת ללבוש כשאנחנו נפגשות בכנסים של מדע בדיוני ופנטזיה.
אין ספק שהחולצה מעלה חיוך על שפתותיהם של חובבי הספרות. הסיבה לכך כתובה חלקית במאמר של שרה קרש.
אין ספק שהשפה הקולנועית שונה מהשפה הספרותית והמקור לאמירה שעל החולצה היא העובדה שבמקרים רבים, הקולנוע משטיח את הספרות.
ניתן לומר, כמו במאמר שמדובר בהבדל בין לראות בעיניים ולהתרגש (או לא. חובבי ספרות במקרים רבים לא יתרגשו מריגוש שטחי) או להנות מעמקם של דברים. כמו שנאמר, המימד המילולי שבספרים מסויימים נודעת לו חשיבות כמעט כמו לעלילה, לא יכול להיות קיים ביצירה קולנועית.
מה שלא נאמר בקטעים שקראנו הוא הסיבה העיקרית לבעייתיות של הפיכת יצירה ספרותית ליצירה קולנועית. מכיוון שהקולנוע הוא מדיום שיקר מאד ליצור בו, היצירה חייבת להתאים לקהל הרחב ביותר ולכן, על פי ההגדרה, השפה הספרותית המורכבת, גם אם אפשר היה לתרגמה לשפה קולנועית מורכבת, נשארת מאחור ביצירה הספרותית ולא נכנסת לקולנועית. מה שמעשיר את היוצרים הוא בדיוק ההפך מיצירה עם עושר תרבותי או סימבולי.

# data[].attributes.headline
לאחר קריאה במאמר אני

# data[].attributes.body
לאחר קריאה במאמר אני גם מסכימה עם האמירה שקולנוע וספרות פועלים על מימדים אחרים ועל סוגי ראייה שונים, הקקולנוע על ראייה חזותית והספרות על ראייה מנטלית. עם זאת הקוראים בימינו פחות מיומנים בדימיון , הצעירים שבהם, כאשר יש רומן היסטורי או המתרחש בתקבות רחוקה מעולמם קשה להם לדמיין את הדברים וקולנוע יכול לעזור בכך. אך קולנוע במקביל גם סוגר את הראייה המנטלית כי הקורא מפסיק לדמיין.

# data[].attributes.headline
במאמר נכתב לא מעט על

# data[].attributes.body
במאמר נכתב לא מעט על החשיבות של יוצר היצירה. לא משנה כמה הבמאי ניסה ללכת לפי הספר, יש את הפרשנות והראיה שלו. הדגש שהוא רוצה לשים (במקרה שלנו הדגש החברתי) יהיה בולט, ואילו בספר הדגש הוא יותר אישי. בסוף יצירה תמיד תהיה של היוצר ולכן בהכרח אלו שני יצירות שונות לחלוטין. בנוסף, בספר כותבים את החיים, גם את הרגעים ה"מגעילים". בסרט לא מצלמים הכל, אי אפשר, זה לא יעבור בטוב אצל הצופים. לכן שוב, בהכרח זה לא נאמן למקור. בנימה אישית....הספר כל החיים לפניו הוא ספר אהוב עליי במיוחד, אני לא יכולה לדמיין איך יהפכו אותו לסרט שמגיע לקרסוליים של הספר.

# data[].attributes.headline
אכן לווירג'יניה טעם בדברים

# data[].attributes.subject
אכן לווירג'יניה טעם בדברים

# data[].attributes.body
אני נוטה להסכים עם דבריה של היוצרת הדגולה בשעה שהסרט מסיט את תשומת הלב מן הדקיות הנרמזות במילה הכתובה. תהליך העברת המילה לתמונה הוא מסואב ומסובך ונשמטים פרטים אשר אין להשיב לאחר מעשה.

# data[].attributes.headline
לדעתי, ספרות יכולה ל

# data[].attributes.body
לדעתי, ספרות יכולה להחליף את הקולנוע, אך הקולנוע אינו יכול להוות תחליף לספרות. פעמים רבות שבהן צפיתי בסרטים המבוססים על ספרים שקראתי חשתי אכזבה, כיוון שהסרט לא הצליח ל"בנות" דמויות בעלות עומק כפי שהן "נבנות" בספר. בנוסף לכך, בעקבות קריאת הספר "התקבעה" בדמיוני תמונה מסוימת של מהלכי העלילה, הדמויות והרקע שהיא פרי דמיוני ובבואי לצפות בסרט, המבוסס על הסרט עולה בי תחושת אכזבה כי לא כך דמיינתי. צפייה בסרט במקום קריאת ספר פוגעת בראש ובראשונה ביכולת לדמיין.

# data[].attributes.body
המאמר "לראות את קול הלב" מאת שרה קרש, דן בשאלת הקרבה בין הרומן לסרט ובדמיון ביניהם, במידת הקשר ביניהם וטיבו, ובאיזו מידה מתקיים קשר שכזה.
כלמודת אכזבות מסוג זה של השוואה, למדתי כי ראוי להתייחס לרומן ולקולנוע כשני אובייקטים שונים, לכל אחד מהם יתרונות וחסרונות. סרט המבוסס על ספר לא יצליח להכיל את כל רבדיו והמורכבויות שבו, על כן, פעמים רבות אני בוחרת שלא לראות סרט המבוסס על ספר שקראתי. מצאתי שהצפייה בסרט מסוג זה "מקלקלת" את הדרך שבה אני קראתי את הספר, את העולם שבניתי לי, על סמך הכתוב, ומכאן שנכונה לי אכזבה.

זאת בדומה, לויריג'ינה וולף שטענה כי מכלול של תחושות ניתן לבטא באמצעות מילים בלבד, והוא נמצא מחוץ לתחום השגתו של הקולנוע, וכן בדומה לבמאי אינגמר ברגמן שטען כי לא ניתן לתרגם את הממד הלא רציונלי של יצירה ספרותית, שהוא יסוד קיומה, למונחים חזותיים.

בנוסף לנ"ל, קיום האפשרות הזמינה עבור התלמידים לבחור בצפייה בסרט על פני קריאה, עשויה להיות בעייתית.
לקריאת ספר יתרונות ומעלות שהצפייה בסרט לא יכולה להעניק לתלמידים.
הקריאה מפתחת את עולם הדימיון והרגש. הקריאה, בדרך בלתי-ישירה, מלמדת את הקורא שפה תקנית, מה שמפתח הן את מיומנויות הכתיבה, והן דיבור בשפה נכונה.
את כל הללו, הסרט לא יכול להשלים עבור הצופה, שבחר בצפייה בסרט על פני קריאת ספר.

לשימוש בקולנוע יתרונות. השוואה בין עולם הקולנוע לשפה הכתובה יכולה לפתח את החשיבה הביקורתית, ואף יכולה להיות מהנה, אך כל אלו צריכים להיעשות בזהירות ובמידה.

בנוסף, יש לציין כי צפייה בסרט יכולה להוות נדבך נוסף בלימוד יצירה. הצפייה בסרט יכולה להועיל לתלמידים, יכולה להמחיש עבורם את הכתוב, "להחיות" את הדמויות וההתרחשויות.
מכאן, שלצפייה בסרט אכן קיים מקום בתהליך הלמידה, יחד עם הקריאה בספר.
יש להיזהר פן עולם הקולנוע יחליף ויבוא במקום המילה הכתובה.
הצפייה בסרט היא קלה ונוחה, ובהחלט מאמצת את החשיבה פחות מקריאה בספר.

מכל הנאמר לעיל, ניתן להסיק, כי אין להחליף את הקריאה בספר בצפייה בסרט. לכל אחד מהם איכויות שונות. אין לתת יד לירידת קרנה של המילה הכתובה.
ומכאן, שהשילוב וההשוואה בין השניים, צריך להיעשות בצורה זהירה וחכמה, על אחת כמה וכמה בבואנו להציג אותם בפני התלמידים.

# data[].attributes.headline
בבואי ללמד את הרומן 

# data[].attributes.body
בבואי ללמד את הרומן "כל החיים לפניו" , אני יוצרת בקרב התלמידים את הציפייה - לראות את הסרט.
המון תלמידים אינם חובבי קריאה במיוחד,ולעיתים,לימוד של ז'אנר "הרומאן" מעט מאיים עליהם הן מבחינת אורכו והן מבחינת ריבוי המידע.
אבל הצפייה בסרט תמיד מעוררת עניין גדול..והעלילה "מתעוררת לחיים" .
מעניין כל פעם מחדש ,השיח שהצפייה מזמנת.
אילו סיצואציות בחר הבמאי להראות,במה בחר להתמקד,להדגיש
בחירת השחקנים,הלבוש ובכלל,הלך הרוח הכללי..
הראייה באמצעות העין,עולה על כל ראייה באמצעות הדמיון....

# data[].attributes.body
גם אני כמו ברגמן לא מאמינה שלא ניתן להשוות בן קולנוע לספר.
בקריאת ספר הקורא נותן לעצמן דרור לדמיונותיו. הוא נכנס לעולם קסןם ןהוא רק שלו
בקולנוע תוכן הסרט מושפע פעמים רבות מבימאי  הסרט, מתקציב הסרט ואפילו בבחירת השחקנים.
שאני מחמדת מחזה אני מראה אותו לאחר הקריאה בכיתה. בכיתות מסוימות הדבק מקל עליהם לס=זכור פרטים מן הסצנות הרבות.
לטליה שלום,
ציינת יפה שקודם את מקדישה זמן לטקסט הספרותי ורק אחרכך פונה לסרט. סדר הפעולות יכול להיות לפי צרכי המורה והכיתה, אך אין לוותר על הכרות עם הקטסט הספרותי.
ליה סלע

# data[].attributes.body
המאמר מרבה לדון בנושא הדמיון. שתי המדיות, ספרות וקולנוע, למעשה מספרות סיפור שמפתח את הדמיון, רק באופנים שונים. בעיניי ההבדל העיקרי הוא בשייכות, כלומר בספרות מרחב הדמיון האישי של הקורא הוא יותר רחב לעומת זה שבקולנוע. למשל, המראה חיצוני של הדמויות והמקום של העלילה בסרט כל הצופים רואים את אותה דמות ואת אותו מקום. לעומת זאת, בספרות לקורא יש יותר שליטה כיצד הדמות תיראה לנגד עיניו ובהתאם לאפיונה בספר. אולי זה היתרון של ספרות על הקולנוע מאחר והיא מייצרת מרחב אישי ומבודד של הקורא והספר.
בנוסף, המעבר מספר לסרט מכניס את האינטרפרטציה החזותית של ההפקה שיכולה לסרס את האינטרפרטציה החזותית בדמיונו של הקורא.
מנגד, ובנוגע לדברייה של ווירג'יניה וולף, איני נוטה להסכים שתחושות ניתן לייצר רק באמצעות מילים ולכן זה מנותק מעולם הקולנוע. תחושות יכולות להיווצר גם ממימיקות, ג'סטות, פעולות של הדמות ואפילו מאיפור ותלבושת בדיוק כמו בספרות.
לדוגמה: בסרט עלייתו של האביר האפל הית לדג'ר בתפקיד הג'וקר אימץ לדמות סגנון דיבור שמלווה בשימוש רב בלשון, דבר שמייצר תחושה גועל אצל הצופה ותורם לפן הפסיכוטי של הדמות. אופן הדיבור אינו מופיע בסיפור וגם מתקשה לראות כיצד ניתן לתאר סגנון כזה במילה הכתובה.
לסיכום, בעיניי שתי המדיות מספרות סיפור, מפתחות את הדמיון ומעוררת את הרגש רק באופנים שונים. אין יותר טוב ופחות טוב.

# data[].attributes.attachment_link.title
Good Cop, Bat Cop - The Dark Knight (5/9) Movie CLIP (2008) HD

# data[].attributes.body
הזדהתי עם ברגמן שלפיו לא תמיד ניתן להראות מבחינה חזותית היבטים לא רציונליים.
זאת על אף שהסרט כולו מבוסס על דימויים ומראות חזותיים. על העורך והבמאי למצוא את הדרך בה להעביר מסרים אלו.
ברומן הדבר פשוט יותר, וקל יותר להפעלת החשיבה והדמיון. דבר הגורם לכך שבעיני רומן מושך יותר.
עם זאת, אני מלמדת תלמידים תקשורתיים שלהם ההיבט החזותי מוסיף המון להבנת החומר הלימודי.
אני חושבת ששילוב בין השניים היא דרך טובה ללימוד.
לרותם שלום,
העלת יפה את החשיבות של המדיום החזותי בהבנת יצירה ספרותית. יש אנשים/תלמידים שמרכיב זה חזק בקליטתם את המציאות.
ליה סלע

# data[].attributes.body
בכל שנה אני מתלבטת אם להראות את הסרט "כל החיים לפניו" לתלמידים. הקצב אליו מורגלים תלמידי דור זה אחר - מהיר הרבה יותר והדבר מביא לכך ששמעתי לא פעם מהם שהסרט איטי ומשעמם. למרות המשחק הנהדר של סימון סניורה טוענת כותבת המאמר כי:
"האמצעי האומנותי של סיפור בגוף ראשון בלשונו המיוחדת ניטל מן הסרט". ואכן - במקום סיפור מפיו של מומו, בשפתו היחודית ומלאת ההומור, אנו צופים בסרט עלילתי. אין זה אומר שהסרט איננו ראוי, אך לדעתי הספר עולה עליו.
במובן זה ותוך התייחסות לדבריו של גריפית, הרצון "לגרום לכם לראות" את מתקיים בסרט זה רק בחלקו. אנו צופים בעולם הסובב סביב מומו אך איננו מבינים את עולמו הפנימי כפי שהוא בא לידי ביטוי בספר. משה מזרחי, הבמאי, שם דגש בסרט זה על הדברים שחשובים לו - הסביבה האנושית הסובבת את מומו והבדלי המעמדות ביןחלקי החברה השונים. נושא זה פחות חשוב למומו - וגם לרוזה שרואה את כולם שווים.
עם זאת, אני חושבת להראות לתלמידי חלקים מהסרט ולבקש מהם לחדד את ההבדלים בין המדיומים השונים ולצאת מכאן למסקנות אודות קריאה בכלל.