# data[].attributes.body
Neix a Barcelona el 7 de desembre de 1896, en una família burgesa. El pare és farmacèutic i la mare s'ocupa dels fills i de la llar. L’any 1920, decideix marxar a París per ampliar els estudis d’arquitectura i conèixer les noves corrents artístiques i tecnològiques.

Al començament de la Guerra Civil, Ramon no és mobilitzat; té quasi quaranta anys. Haurà de viure tot aquell procés a la ciutat de Barcelona, on hi té el seu domicili i el despatx d’arquitecte.A la tardor de 1937 inicia la col·laboració amb “Diari de Catalunya”, on comenta els fets quotidians, socials i polítics del moment.

Parla dels esdeveniments que es van produint dia a dia, com es va complicant la situació i com els habitants han de suportar les conseqüències d’aquell terrible conflicte. Signa amb el pseudònim GNOM.

Al final de la guerra és empresonat durant tres mesos per no saludar la bandera dels vencedors.

La desfeta de 1939, la implantació de la dictadura franquista i la fugida a l’exili de la majoria d’intel·lectuals, artistes, polítics etc... han deixat el país en un estat deplorable. És afectat d’un sentiment de frustació i de desesperança que el porta a abandonar tota activitat pública. Decideix dedicar-se a la literatura. L’any 1940 es casa amb Teresa Domènech i en pocs anys tenen tres filles. En la seva vellesa podrà assistir a la mort del dictador, a l’adveniment de la democràcia i al retorn de l’ús de la llengua catalana. Mor a Barcelona als noranta-un anys, el 8 de març de 1988.

# data[].attributes.body
Diari de Catalunya, 6-01-1938.
"Els infants que avui no tindran joguines no podran somniar com nosaltres en la nostra infància aquella reialesa vestida d'oripells i de majestat, generosa i semi-divina.
Les barbes augustes del rei Melcior no imposaran respecte als ulls diàfans, gairebé encara irreals, d'aquests éssers humans, meitat àngels i meitat eclosió de neu i rosa.
No veuran la cavalcada en l'airecel, entre polsim d'estrelles i trepig d'aurora d'aquest floc de la mitologia occidental, trasplantada a través del cristianisme, i en el cor de l'hivern, en el test florit de neu dels finestrals de les masies catalanes i en els balcons ciutadans, replans oberts en l'espadat ran del gran abisme o en el tràfec i el renou de la vida circula com en el fons d'una vall amb l'aigua enterbolida de tots els destins.
Els infants d'avui no ens guardaran rancor.
Potser la seva glòria es dreçarà més pura, per damunt la nostra poruguesa; i la recança i el temor que sentim per ells quan els mirem compassivament, un dia vindrà que els faci somriure a ells, de pietat, i ens tinguin llàstima i alhora gratitud.
Car som nosaltres, als seus ulls, els que serem a plànyer.
Aquells homes -diran- vivien vagament amb la il·lusió d'un somni. obscurament preveien el nostre adveniment, i cegament morien al·lucinats per un besllum només del que solament podien pressentir i feblement comprendre".

# data[].attributes.body
A causa de la persecució anticlerical, durant la Guera Civil, a la zona republicana no es celebrà la Diada de Reis. Ramon Sastre ho evoca, dient que, malgrat tot : "Els infants d'avui no ens guardaran rencor".