# data[].attributes.attachment_link.title
Guerra Civil Española.Fin de la guerra. Llegó la Victoria.

# data[].attributes.attachment_link.description
De la película "Caudillo" de Basilio Martín Patino. Conmovedor documento. El 1 de abril de 1939 desaparecían todas las esperanzas depositadas en el 14 de abril de 1931.

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Guerra Civil Española La Batalla del Ebro Primera Parte

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
El mayor exilio de la Historia de España

# data[].attributes.attachment_link.title
Guerra Civil española Caída de Cataluña. 500000 exiliados

# data[].attributes.attachment_link.description
El mayor exilio de la Historia de España. Recibidos por la hermana República francesa y "alojados" en "cómodos" campos de concentración. La Cruz Roja francesa ni pisó esos campos :(

# data[].attributes.body
L'autonomista va ser un periòdic fundat a Girona, a finals del segle XIX. El rpimer número va sortir a la venda el 1898 i, a final de la guerra civil, va sortir l'últim el 25/01/1939. Fundat per Dàrius Rahola, estava molt vinculat a una ideologia política-social, en aquest cas el REPUBLICANISME FEDERAL, en el primer temps, i a ESQUERRA REPUBLICANA DE CATA LUNYA al poc de començar la Segona Republica.

# data[].attributes.body
Agustí Cabruja i Auguet (Salt, 5/04/1909- Mèxic 11/09/1983)

Fou un escriptor català. Fou confundador de la revista EL POBLE DE SALT i redactor del diari L'AUTONOMISTA de GIRONA, alhora que militava a ERC. L'any 1936 fou no menat secretari del governador civil de Girona, càrrec que ocupà fins que marxà al front. A la guerra civil espanyola lluità amb l'exèrcit republicà i el 1939 s'exilià a França. Va estar uns mesos a un camp de concentració que s'establí a Montpeller, on va estar contacte amb diversos polítics i escriptors catalans a l'exili. El 1942 marxà a Mèxic, on va obrir una botiga i més tard treballà com a corrector de proves a l'editorial VIEHA. A Mèxic va publicar alguns llibres i col·laborà en revistes. Des de l'any 1984 un carrer de la vila de Salt porta el seu nom.

# data[].attributes.body
El soldat i periodista Agustí Cabruja explica en el text que, entre els soldats del seu batalló hi havia molts veterans de la guerra, que havien lluitat en molts combats importants i victoriosos dels fonts heroics de Madrid. Una de les històries que li han contat, era la de dos camillers que no van poder salvar la vida a un ferit que va mo rir, mentre ells també es jugaven la seva vida. El més curios era que van plorar per un ferit que no coneixien, ni entenien la seva llengua.

# data[].attributes.body
L'autonomista (Girona), 10-XII-1937 (Recollit per J.M. Casasús a l´Ara, 28-7-2014 )

"Entre els soldats  del nostre Batalló hi ha molts veterans de la guerra, camarades que porten més d´un any de vida a la trinxera i que han pres  part en les ofensives de Guadalajara, de Brunete, de Villanueva del Pardillo i en altres combats importants  i victoriosos dels fronts heroics de Madrid, [...] Us transcric una de les moltes coses que m´han contat : [...] Era cap vespre. Les ombres de la nit, empenyent-se unes amb les altres, anaven entrant en el regne nocturnal... Tot el dia la lluita  havia estat intensa, sagnant, terrible. El camp d'operacions romania sembrat de cadàvers d´un i altre exèrcit en guerra. Les veus de foc  no havien callat encara, i el combat continuaba amb una embranzida i amb una vitalitat alarmant, esgarrifosa. Foc per terra i foc per l'aire, La vida esdevinguda fera: però una fera furiosa i armada. Mentrestant allà, al peu del barranc i estesa i al mig del camí, una camilla ensagonada. Una camilla, però, amb un mort. Asseguts, els dos camillers plorant. ¿Què havia passat ? Senzillament. Els  dos soldats sanitaris ploraven perquè se'ls havia mort el ferit. L'havien recollit allà a la trinxera i el portaven a la cura d'urgència. Havien fet un llarg camí amb el ferit a coll, a voltes corrent i tot, per tal d'arribar a temps a salvar-li la vida. les bales els xiulaven per tots costats i els obusos de l´artilleria els esclataven a cada pas. Havien pogut arribar, però, desafiant tots els perills, gairebé a tocar el lloc dels Socors Mòbil. -Oh, ara que ja hi havíem arribat, se'ns ha mort ! El més interessant del cas és que aquests dos camillers no coneixien el soldat pel qual ploraven, no l'havien vist mai, només sabien que parlava una llengua que ells no entenien i que era molt jovençà, amb una expressió de bondat i de dolcesa en la mirada que et captivava el sentiment del cor"