# data[].attributes.headline
Stiga je snig i u nas- Marta Juričić, 7. razred

# data[].attributes.subject
Stiga je snig i u nas- Marta Juričić, 7. razred

# data[].attributes.body
Jutro je. U ušima još od jučer čujen glas voditeljice vremenske prognoze koja je govorila kako će sutra ujutro snig zabilit cilu Dalmaciju. Mislila san da je to jednostavna šala jer u nas nikad nije pa snig, a i ako je pa nikad se nije zadrža na ulici. Bila je nedilja, dan kad nije bilo škole. Ja san to zvala mir i sloboda, jer tada nije bilo domaćega rada, ni učenja ni pisanja ni čitanja. Apsolutno
nije bilo ničega, osim uživancije I gušta koja je bia na vrhuncu tog jutra, a znate li zašto? Zato što san svatila da su moje predrasude o voditeljici i o vremenskoj prognozi bile u krivu. Kroz prozor sam vidila pahuljice, koje su letile na sve strane. Još jednom sam protrjala oči, pogledala kroz prozor i da, to je bio snig. Brzinom munje sam odletila do kužine, rekla materi i ćaći šta vidin pa san se vratila u sobu. Obula san čizme, obukla jaketu, rukavice, šal, kapu i izjurila vanka. Suv i
sklizak snig pod mojin nogama, izgleda je nestvarno. Ćutila san nekakvu ladnoću, koja je istovremeno bila povezana sa radošću. U tišini san koračala, guštala u prizoru koji san ovi put imala prilike vidit i zamišljala dan kad će mi opet bit ovako lipo. Isto mi je bilo ža dice koja su snig samo gledala s prozora iz kuće, jer su morali pisat domaći rad i učit za školu koja je bila sutra. Naravno, mater i ćaća su brontulali da je škola u životu važnija od sniga i da snig ne vridi u životu ka škola. Kad san se vratila kući, popila san vrući čaj da se malo ugrijen, a onda san
ostatak dana provela gledajući ovi snižni dan. Iako mi je ovo najladnije godišnje doba, draže mi je nego lito i ne bi ga za ništa minjala. Kad čovik stane i pogleda, svako godišnje doba ima svoju čar, pa tako i ovo, zima, meni najdraže.

# data[].attributes.headline
Priča o Anti i Mariji- Ivo Bartulović, 7. razred

# data[].attributes.subject
Priča o Anti i Mariji- Ivo Bartulović, 7. razred

# data[].attributes.body
Jedan čovik zvan Ante se oženio za Mariju koja je prije toga živila u Zagrebu. Oboje su živili u Dalmaciji odakle je Ante. Kako su nji dvoje pričali drugačijin naričjen ponekad se ne bi razumili i dolazilo je do raznih situacija. Marija je pokušavala naučit te neke riči koje nije razumila, ali nikako ih nije mogla zapamtit. To ju je strašno mučilo. Tako bi bilo svaki dan- kad Ante nešto priča, Marija većinon ništa ne razumi. Jednog dana, Ante i Marija su ili večeru. “Jesi li zatvorila
ponistru, nekako mi je ladno?“ pita je Ante. Marija nije znala o čemu on govori, pa mu je samo rekla: “Valjda sam ih zatvorila, ne sjećam se.“ “Kasnije bi moga otić u kaić ili na mul sa svojima. Lovit ćemo komarće, lampuge, a mogli bi i srdele.“ reka je Ante. Marija ga je samo razumila da će on ić lovit ribu. Tako im je svaki dan- oni se jedva razume, al se svejedno vole.
More bit da je u tome tajna njiova dobra braka?

# data[].attributes.body
Bia je to jedan lip i sunčan petak. Dok je moj brat još volija jest ribu. Od tog petka sve se prominilo. Ribu ne želi više ni vidit, a sad ću vam reć zašto. Petkom vam se u nas uvik jede riba.
Bila to komarča il srdela, ma bilo koja koju mi ćaća kupi ujutro u portu. Onda to mater do podne spremi. Isfriga na tavi, polije maslinovin ujen, uz to stavi malo kruva da posupamo uje da se slučajno ne baci. Ma, divota. Tako ja i brat vratili se iz škole i počeli ist komarče. Ja sam ka starija i pametnija pazila i otribila drače, a moj brat navalija ka lud i nije pazija. Tako on ide i odjednon se zakašlja. Bacija je pinjur priko cilog stola i počea se gušit. Svi smo stali i gledali šta
mu je. Vika je: “ Drača, drača!” Niko nije razumija šta mu je. Nakon nikog vrimena uspija je reć da mu je velika drača zapela u grlu. Svi smo skočili sa katriga, skoro se ugušija. Mater mu je otvorila usta i osvitlila ćaći,a on mu je pokuša izvadit draču. Proba je na sto načina, al nije išlo.
Na kraju ga je ćaća mora vozit na hitnu. Tri ure su bili tamo. Neki su mu ljudi na hitnoj osvitlili grlo dok su mu drugi utrali cijev da vide di je drača. Dugo je to trajalo, a pari mi se da je to bilo i bolno. Vadili su mu sa klištima draču. Dva dana nije moga govorit. No, kad je sljedeću nediju riba opet bila nije je tia ist. Eto, otad moj brat ribu više ne želi ni vidit.

# data[].attributes.headline
Priča o crvenoj majci- Matilda Mila Brkulj, 7. razred

# data[].attributes.subject
Priča o crvenoj majci- Matilda Mila Brkulj, 7. razred

# data[].attributes.body
Jednog lipog litnog dana digla se ja ka i svaki dan u podne. Otvorila san škure i krenila u kužinu.
Tamo me čekala baba koja mi je rekla: ,,Oho, ko se to odlučia probudit?&quot; Skontala san ako još ostanen da će mi počet pričat kako kad je ona bila dite svaki dan se dizala u sedan i išla radit pa sam samo produžila u banj. Tamo san oprala zube, a prikinilo me kucanje na vrata uz deranje mog mlađeg brata: ,,Ajde, ćaća je donia ručak oladit će ti se!" Odma san izašla ćin san to čula.
Vidin ja u mobitelu mi stoji poruka od prijateljice Noni da idemo šetat u Bašku Vodu. “Nisan glupa da iden ja pješke do Baške Vode”, mislin si ja u glavi. Spremila san se i obukla svoju bilu majicu, to će kasnije bit bitno. Uzmen ja svoj romobil na struju i krenen ja pomalo. Došla san ja tako u Bašku Vodu, a tamo me čekala prijateljica. Pita ona mene mogu li je odvest kući jer je zaboravila pare. Ja san pristala jer ćemo tako brže ić jest topli. Krenemo mi lipo pomalo - pravo
pa ravno, ali se odlučimo malo zezat i ići livo- desno. Kad ono od nikud stvori se šahta usrid ravna placa. Pale smo. Iduće čega se sićan je da san se probudila u krevetu slušajući lipu muziku sirene od hitne. Vidin ja čovika u bilon isprid sebe pa ga pitam: ,,Di ćemo?" On meni da idemo u Split na hitnu. Ja ka svaka normalna osoba pitan njega šta ćemo tamo, a on meni da iden šivat glavu. Tad san opet malo prilegla i zaspala. Probudila san se u Splitu na hitnoj. Tamo san vidila i
Noni s ogrebotinama na nogama. Iznili su me na kolicima i unili u bolnicu. Malo mi se mantalo.
Pričan ja tako sa Noni, kad ona meni govori da smo prvo bili u Makarskoj na hitnoj i da nisan vidila na oči. Vidimo mi da ulazi policija u bolnicu i pitaju oni nas: ,,Šta je bilo?" Mi se nismo sićale pa smo logično rekle da ne znamo. Sašili meni glavu tamo ljudi sa hitne i krenili mi kući.
Kad smo došli kući moja majca više nije bila bila nego je sad bila crvena.

# data[].attributes.headline
Krađa, senzacija, potjera pa zezancija- Grgur Vrcić, 7. razred

# data[].attributes.subject
Krađa, senzacija, potjera pa zezancija- Grgur Vrcić, 7. razred

# data[].attributes.body
U šumi smo stali Zdravko, Marko zvani Maks i ja. Bili smo poviše ceste u šumi i čekali. Javili su nan da protivnička banda privozi plastično oružje do drugog teritorija sa biciklama pa smo ih mi ko najbolji vozači tribali prisić i uzet to sebi. Lito je pržilo sa svojih 36 stupnjeva. Jedva se diše, ali kako bi se nešto
uspilo triba se za to pomučit. „Eno ih!“-viknija je Zdravko. Dolazila su njih četvorica.
„Amo, amo!“-zapovidio je Maks Maks je ruci ima petardu i zapalio je pa bacio na cestu. Iskočili smo iz šume na cestu i počeli pucat. Pogodio san jednoga koji je taman vadio pištolj u ruku pa mu je ispa. Nakon još jednog metka se srušio. Zdravko je srušio jednoga u punon rafalu, a Maks je povuka na pod jednoga
šta je prolazio pokraj njega. Jedan je proba pobić, ali proša je pokraj Maksove petarde taman kad je pukla pa mu se probila guma. Odma je izgubio kontrolu i srušio se. Skupili smo in torbe i bicikle i počeli bižat. Jedan je odma javio ostatku bande da smo ih pokrali pa se jedna ekipa s biciklama uputila za
nama. Vozili smo se pa su se i oni pojavili. Vozili su dosta brzo. Počeli su pucat po nama pa smo i mi vratili istin. Zdravka su pogodili u ruku, ali nije nešto posebno reagira. Već je navika na to. Maks je zapuca i odma pogodio jednoga. Priko toga se srušio još jedan. Jedan je sta da in pomogne, a druga dvojica su nastavila. U zapanjenju san gleda Maksa. Ima 15 godina, odaklen mu tliko iskustvo u borbi. Bili smo blizu tajnog skretanja za koji oni nisu smili znat pa smo ih morali brzo sredit. Malo smo prikočili.
Približio san se jednon da ga gurnen. „Pazi, Tomislave!“-zadera se Zdravko i srušio drugoga koji mi je dolazija s leđa. Ja san uspio san srušit ovoga. Ubrzali smo i zaputili se puten kroz šumu nizbrdo. To je bila uživancija. Letiš, skačeš priko rampi, sve! Prva liga. Na kraju smo se spustili i došli na drugu cestu di nas
je čeka ostatak naše bande. Čestitali su nan jedan po jedan i skupili oružje. Sva srića šta je bilo vako lagano sve izvest. To plastično oružje nan triba da dobijemo rat protiv te bande koja nas napada. Njihove bicikle smo potajno ostavili na ulazu u njiov teritorij i usput ošli na piće da proslavimo našu lukavost i snalažljivost.

# data[].attributes.headline
Tjedan sa babon i didon u Zagorju- Lucija Šošić, 7. razred

# data[].attributes.subject
Tjedan sa babon i didon u Zagorju- Lucija Šošić, 7. razred

# data[].attributes.body
Ja san se jedno jutro digla iz kreveta i kaže mater: “ Ajde, dite moje, idemo u Zagorje kod babe i dida. Ja stala pa gledan. Ništa spremili se mi i amo na put. Vozili smo se dugo. Nismo puno stajali, a ja se usidila I ne mogu se pomaknit. Nakon iljadu godina na putu stigli na selo. Ja stala, slušan i gledan oko sebe. Nisan odavno bila pa san morala prošnjuvat malo. Ja kažen samoj sebi:
“Aj dobro, valjda ću priživit ovo Zagorje - sve mi vamo nekako čudno.” Baba i dida su znali da san narasla pa su mi čak spremili i samo moju sobu. To me oduševilo iako san ih ja jedva razumila šta su rekli. Slušan ih, a ništa ne razumin. Kako ću priživit tjedan dana vamo ako ništa ne znan ni šta govore ni šta triban? Mater i ćaća mi nisu mogli privodit svaki put kad bi me baba ili dida ispitivali nešto. Pokušala san ih svaki dan razumit nekako, ali bome način za to nisan
pronašla. Tako dani prolaze, Meni dosadno- na vr glave mi se sve popelo. Mislin ja u sebi kako bi sad išla i majmunima pričala jer bi prije njih nego babu i didu razumit mogla. Bože sačuvaj... pomozi ti meni da priživin ovo. Po cile dane bi sidila i ništa ne bi radila nego bila na mobitelu i gledala televiziju. Baba bi tila pričat s menon, a mater bi je upozoravala na to da govori malo lakše riči jer da je ja ne razumin. Baba je imala volje i tila me naučit, ali ja san bila
lina i meni se to nije dalo. Baš san se osječala ko da ću u zemju propast od dosade. Malo mi je bilo ža babe i dida jer nisu ni riči rekli i progovorli sa mnon, ali šta da in radin ja njih nisan razumila. Tako doša 5. dan odkad san ja vamo u Zagorju i meni pukne film I tražin ja po internetu kako naučit pričat taj njihov zagorski. Cili dan san o tome tražila i naučila san par riči.
6. Dan ujutro uspila san s babon i didon progovorit par riči pa smo se dogovorili da će svako od nas naučit ponešta za sporazumit se. Mater i čača su znali taj njihov zagorski, ali mene to nikad nisu učili. Fala babi i didi jer su razumili tošta ne znan taj zagorski, ali do sljedećeg 🤬 valjda nešto naučin. Eto to bi bilo to od moje lipe priče iz Zagorja. Javljat ću ja kako stvari stoje nakon sljedećeg susreta mene i babe i dide.

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Ivana Raos, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Ivana Raos, 7. razred

# data[].attributes.body
Pozdrav, ja sam Anin mozak i zovem se Borna. Moj posao je težak jer je Anom teško upravljati. Često me ne sluša, ali svakako je volim i ne bih htio biti mozak neke druge osobe. Sada ću vam ispričati kako sam proveo jučerašnji dan s Anom. Ujutro je Anina mama zvala Anu da se ustane. Ona nije htjela pa sam ju ja natjerao kako ne bi zakasnila na fiziku. Pošla je obući najružniju haljinu koju sam vidio u životu. Tu je nastala svađa, ali nakraju sam (kao uvijek) ja dobio bitku i nagovorio je da obuče nešto drugo. Došli smo u školu, odmah ušli u razred pa pričali sa prijateljima sve dok nije došao učitelj iz fizike. Tada je počeo sat te sam ja preuzeo stvar, pamtio gradivo i formule. Sljedeća dva sata smo imali
matematiku test, ja i Ana smo se spremali danima. Počelo je dobro, ali najednom mi je neko pokucao na vrata. Bile su to Anine misli. One su me provocirale i odmicale pažnju mislima o Luki (Aninoj simpatiji). Kada sam ih nakon dugo vremena napokon potjerao, čuo sam glas Anine učiteljice kako
govori da je vrijeme isteklo. Ispričao sam se Ani, bilo mi je jako žao i znao sam da će dobiti jedan jer sam riješio samo dva zadatka. Preostala tri školska sata smo imali sat razrednika, likovni i tjelesni . Preko tjelesnoga sam nagovarao Anu da pozove Luku u kino, jedva me poslušala. On je poziv rado prihvatio. Ana se cijelo popodne spremala za u kino dok sam ja kažnjavao misli zbog onoga danas na
matematici. 17:00 je, Ana i Luka su se sastali. Dok su gledali film, govorio sam joj da uhvati Luku za ruku i reče mu da ga voli. Aaaaa, poslušala me je iz prvoga 🤬 te je Luka rekao da i on nju voli. Vidite kako sam je dobar mozak. Jeste li ljubomorni?

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Lucija Šošić, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Lucija Šošić, 7. razred

# data[].attributes.body
Tako je na svijetu postojao neustrašivi mozak. Bio je usamljen i
beskoristan. Čekao je da se rodi neko dijete kojemu će trebati ovako
pametan mozak. Prolazili su dani i godine, a on beskoristan ne radi
ništa. Jednog dana rodi se tako jedna djevojčica i mozgo svijet
pošalje njega da ide na posao. On sav sretan ode do djevojčice te s
njom odrasta i sve bude uredu. Sve dok jednog dana djevojčici otkriju
bolest i mozak mora napustiti djevojčicu. Tako je on došao u svijet
mozgova sav tužan i prošlo je nekoliko godina… On je zaboravio na tu
djevojčicu i čekao je svoj novi zadatak i novo dijete i odraslu osobu.
Dok on to čeka u svijetu mozgova događa se puno ludih stvari. Igra se
mozgomet , mozgoodbojka, mozgorukomet… Mozgomet je naš
rukomet, mozgoodbojka je oedbojka, a mozgorukomet je rukomet.
Također tamo ima puno životinja poput mozgomačke, mozgopsa,
mozgomajmuna, mozgosvinje… Te životin je su im kao neki roboti koji
im služe za igru i održavanje mozgo svijeta. Mozgomajmun jednog
dana odluči daide na vošnju mozgomotora te mu u tijeku vožnje
ispadne jedna mozgobanana. On iskoči i trči za njom i u tom trenutku
zabije se u mozgosvinju. Ona ga je počela juriti po cijelom mozgo
svijetu te kad ga je ulovila jako ga je udarila. Nažalost mozgomajmun
mora ići u mozgobolnicu te napustiti mozgo svijet. Ostali članovi i
stanari mozgo svijeta ispratili su ga veselom pjesmom jer su tvrdili da
je bio jako dosadan majmun. Bilo je još situacija poput te da je
mozgovuk jurio malog mozgo Juru koji je bio mali čovjek u mozgo
svijetu po cijelom mozgo svijetu. Kad ga je ulovio Juri je od straha
ispao mozak te kad je vuk vidio kako je mozak u Jure mal pošto on
znate nije baš najpametniji on se prestrašio i pomislio kako manji
mozgić od ovog nije vidio nikada. Tako su neustrašivi ostarjeli mozak
ipak dali Juri da bude bar od neke koristi.

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Lara Sokol, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Lara Sokol, 7. razred

# data[].attributes.body
Svatko na svijetu ima mozak. Nečiji je hrabar, nečiji pametan, a nečiji žudi za pustolovinama.
Ja ću vam sada ispričati priču o jednom neustrašivom mozgu. On je stanovao u glavici jednog dječaka. Taj mozak mu nije davao mira. Stalno je tražio opasnost, straha se nije bojao. Štoviše, strah se njega bojao. Dječaku je taj neustrašivi mozak u početku išao na živce, ali se kasnije već navikao na njega i bilo mu je svejedno. Išao je svugdje i radio je što god njegov mozak želi. Vozio je automobil 170 km/h, hrvao se s krokodilima, jahao lava, borio se s drugima te je radio još svakakve opasne stvari. Dječak je uvijek sve dopuštao svome mozgu da radi. Svakog bi dana odlazili u adrenalinski park, gdje bi radili razne opasne sportove. No, jednog se dana sve to promijenilo. Dječak se naučio reći ne, a njegov mozak se napokon opametio. Naime, već smo naučili da mozak ima neke lude ideje, ali ovog je 🤬 prešao granicu. Jednog sunčanog jutra dječak se probudio i počeo spremati za školu. Dok je prao zube, mozgu je sinula jedna opasna ideja. Htio je da dječak nauči letjeti. Rekao je kako u blizina ima jedna zgrada koja je pogodna za uzeti zalet i poletjeti. Rekao mu je i kako će sve biti u redu te da mora napraviti samo prava krila. Dječak je znao da je to suludo i opasno, pa i nemoguće, ali nije odmah mogao reći mozgu ne. Pa sve mu je dopuštao, volio ga je. Dječak je
u školi razmišljao samo o tome. Poslije škole otišli su do te velike zgrade. Dječak je pogledao visinu i zapitao se što to radi. Shvatio je da ovo svome mozgu ne može dozvoliti. Glasno je povikao: " Neeee!" Inače neustrašiv mozak sad se uplašio. Njegove opasne ideje polako su nestale.
Mozak nije nikad prestajao živjeti za pustolovine, samo se naučio razmišljati. Shvatio je da je dječaka dovodio u razne opasnosti. Pogriješio je. Danas više nije takav. Živi za pustolovine koje nikome neće nauditi.

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Matilda Mila Brkulj, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Matilda Mila Brkulj, 7. razred

# data[].attributes.body
Bio je tako jedan mozak. Znao je puno toga te je dobro pomatio kada je htio, ali svatko ima barem jednu manu pa tako i ovaj mozak. Problem je bio stres. Kada bi taj mozak odnosno dječak s tim mozgom trebao usmeno odgovarati kao da bi sve što taj mozak zna samo isparilo. Jednog dana dječak je učio za usmeno odgovaranje iz geografije za sutra. Naučio je sve što je mogao naučiti. Legao je u krevet i pokušao zaspati, ali kao da se to mozgu nije svidjelo. Mozak je tako stresirao dječaka s izjava poput: ,,Dobit ćeš jedan!" ili ,,Ništa ne znaš!" Dječak te noći nije baš spavao već samo tri sata, a iz geografije nije dobio ništa više nego jedan. Sve što je dječak jučer naučio, kada ga je učitelj prozvao, isparilo je iz njegovog mozga. Imao je tjedan dana da ispravi tu jedinicu. Dječak se silno trudio. Tih tjedan dana dječak je samo učio geografiju, a njegov mozak je sve to pamtio. No, nakon tjedan dana učenja i učenja opet je sve isparilo i dječak nije uspio ispraviti jedinicu. Mozgu i dječaku dosadilo je tako živjeti i truditi se zbog jedinica. Odlučili su se upisati u sport jer su se jedino tako mogli suprotstaviti stresu. Tako se dječak upisao u nogomet. Prvih nekoliko treninga prošlo je uz glavobolje te bol u trbuhu jer je dječaku bilo van pameti da ide među druge ljude. Ipak, svi bi mu se smijali ako pogriješi. Nakon tri tjedna dolaženja na trening za dječaka više nije bilo stresa oko škole jer je njegov mozak postao neustrašiv. Svaki sljedeći ispit i ispitivanje dječak je dobio pet. Mozak u dječaku ga više nije sputavao. Dječak je napokon mogao raditi što poželi jer više nije bilo stresa i glasa u njegovom mozgu kako nešto ne može učiniti.

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Ivo Bartulović, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Ivo Bartulović, 7. razred

# data[].attributes.body
Svatko na svijetu ima drugačiji mozak i drugačije razmišljanje. Neki ljudi bi kad im je teško u životu samo odustali, a drugi ljudi bi nastavili i učili iz svojih pogrešaka. Tako postoji jedna priča o neustrašivom mozgu. Taj mozak se nalazio u tijelu jednog dječaka koji je imao trinaest godina. On se nije ničega bojao, čak nije ni znao što znači strah. Jednog dana dječak je zajedno s njegovim razredom išao na školski izlet u šumu. Tamo im je njihova učiteljica pokazivala razne biljke i manje životinje na koje bi naišli. Šetajući jednim uskim puteljkom su naišli na otrovnu zmiju. Učiteljica je zajedno s razredom otišla natrag, a dječak je sam stajao tamo i gledao u tu zmiju. Zmija mu se činila simpatično i počeo joj se približavati. Njegova učiteljica mu je govorila da se vrati, ali ju dječak nije slušao. Kako se približio zmiji, zmija se osjećala neugodno i ugrizla je dječaka za nogu. Dječaku se sve zacrnilo ispred očiju i nakon par trenutaka se nalazio u bolnici. Dječak nije znao što mu se dogodilo. Doktor mu je rekao da ništa ozbiljno se neće dogoditi i da će preživjeti. Upitao je dječaka zašto se približavao zmiji, a na to je dječak odgovorio: „Nisam znao da će me ugristi. Mislio sam se sprijateljiti s njome.“  „To što si neustrašiv je odlično, ali to ima i svoje mane jer možeš dospjeti u velike probleme poput ovog.“ rekao mu je doktor. Tako je dječak naučio iz svoje pogreške.

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Adrian Dujam Jakir, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Adrian Dujam Jakir, 7. razred

# data[].attributes.body
Ljudski mozak. Najkompliciraniji i najmisteriozniji dio ljudskoga tijela, koji svaki dan, svaki sat, pa čak i svake minute šalje po tisuću zapovijedi kroz ljudsko tijelo. No, čak i u mozgu, dešavaju se neobične bitke. Bitke emocija. Limbički sustav skupina je međusobno povezanih struktura, smještenih duboko u mozgu. Taj je dio mozga odgovoran za bihevioralne i emocionalne reakcije. Što je biheviorizam, prema engleskoj riječi za ponašanje, lako možemo pogledati u nekoj enciklopediji, ali kako definirati emocije? Ah, da. Emocije. Ima ih mnogo, od sreće, nade, zadovoljstva i ljubavi, sve do tuge, mržnje, srdžbe i žalosti, pa čak i straha. Sve te emocije dolaze u paketu, i stalno se izmjenjuju. Ponekad na scenu stupe tuga i zavist, ali njih bi ubrzo opet mogli zamijeniti sreća i ljubav. Tako će red doći ponekad i na strah. Strah nosi mnogo lica, i pojavljuje se u raznim oblicima. Ponekad ga izaziva neki teški matematički zadatak, ili možda neka strašna kuća u susjedstvu. Ali kao i ostale emocije, i strah isto nije vječan, a ono što najčešće zamijeni strah, je hrabrost. Hrabrost također mogu biti male stvari, koje često imaju velik utjecaj. Hrabrost je za neke riješiti baš onaj teški zadatak iz matematike ili fizike, dok je za druge ne paničariti u tami. Naš mozak na znanje primi strah, i taj strah može dugo trajati, iz različitih razloga. Fobije, traume, noćne more…. Sve su to neke od stvari koje u našem mozgu stvaraju strah. No ipak, svaki dan, od najranijih zraka sunca do noćnog zvjezdanog neba, naš se mozak bori protiv tih strahova, mi se borimo protiv tih strahova. I prije ili kasnije, naš mozak te strahove pobijedi. I iz tog razloga, i zbog hrabrosti koju mi i naš mozak pokazujemo svaki dan, možemo pouzdano reći da je mozak uistinu neustrašiv.

# data[].attributes.headline
Neustrašivi mozak- Grgur Vrcić, 7. razred

# data[].attributes.subject
Neustrašivi mozak- Grgur Vrcić, 7. razred

# data[].attributes.body
Mozak je mjesto, bolje reći riznica raznih događaja,
osjećaja, razmišljanja, znanja itd. U toj riznici možemo
pronaći odjeljak STRAH. Od čovjeka do čovjeka, od
mozga do mozga, strah kod svakog ima drugačiju
veličinu. Zavisi tko kako gleda stvari. Ako nekome
prijetnju predstavlja muha, ta će prostorija biti veća jer
ako se bojiš najmanjih stvari kako će tek biti sa onim
većim, stvarnim. To su uglavnom djeca, ali i neki stariji.
Ta se prostorija smanjuje s godinama jer počinjemo
stvarnije gledati stvari. Neki ljudi nažalost uopće
nemaju tu prostoriju. Zašto nažalost? Ti ljudi uglavnom
završe kao serijski ubojice, manijaci. Ne boju se svojih
zlodjela. Naravno nije tako u svim slučajevima. Ta se
prostorija veže s mnogo stvari. Dolazi od razmišljanja,
veže se na osjećaje. Kažu da se hrabar ili strašljiv rodiš.
To ne mora uvijek biti slučaj. Strah se najbolje rješava
oči u oči. Prvi put će biti teško, drugi put lakše, a treći
put se više nećeš toga bojati. Neki strahovi su prirodni
jer nas upućuju na stvarnu opasnost. To je normalno.

Svatko se nečega boji. Ja se bojim bliskog dodira s
vatrom jer sam se kao mali mnogo 🤬 opekao. Mozak
je poseban i još dan danas neshvaćen organ. Svaki
drugačije radi. Što možemo zaključiti iz ovoga? Nije
dobro biti kukavica jer vas to puno koči u životu. Isto
tako nije dobro ni suprotno od toga. Netko tako može
spasiti druge ili ludo se zabaviti u životu, ali to ih sve
može koštati glave. Mislite. Nemate bez veze mozak, a
u isto vrijeme se zabavite. Ipak je to svima nama u glavi,
zar ne?