# data[].attributes.attachment_link.title
Tchaikovsky - None But The Lonely Hearts

# data[].attributes.body
In opinia mea, atat Anghel cat si Rilke sunt reprezentanti de seama ai curentului simbolist ai tarilor lor. Mai mult decat atat, se observa numeroase asemanari intre discursurile poetice ale acestora, fapt care face lecturarea poeziilor acestora mult mai placuta, abordand teme asemanatoare, insa destul de diverse astfel incat sa nu devina repetitive.

# data[].attributes.body
Ca tehnici poetice se observa folosirea "celor trei S" specifice simbolismului: simbol, sugestie, sinestezie

# data[].attributes.body
Universul liric al lui Rilke are în întregime o alcătuire muzicală: surdina, fondul melodic sunt asigurate de poemele vizând copilăria, nebunia, solitudinea, toamna, orbii, sinucigaşii.

Valoarea muzicala a poeziei lui Dimitrie Anghel asa numit si "poetul florilor" sta in timbrul interior, in decorurile de vis, in viziunea feerica si decorativa ce compun o imagine stranie si inedita care ii face operele unice.

O asemanare intre muzicalitatea ambilor poeti este reprezentata de pretuirea amandurora a muzicii. Fiind amandoi reprezentanti de seama a simbolismului, se observa adevarul sintagmei "arta prin excelenta" inca din titlul poeziilor acestora "Cantecul greierului/sinucigasului/orbului".

# data[].attributes.body
Dimitrie Anghel:

Gradina: Poate reprezenta ori un templu, ori  un loc al misterului în care se cuprind dulci vrăji.  În poetica lui Dimitrie Anghel grădina reprezintă o lume în miniatură, cosmosul, raiul pământesc și este populată de o gamă largă de plante. Un rol similar de univers in miniatura il are si marea.
Florile: reprezinta oamenii, cuplul
Trandafirul: reprezinta  conștiința de sine
Linistea: reprezinta apasatoare, lipsa vietii
Albastrul: reprezinta descompunerea materiei
Soarele: reprezinta entitate plurivalentă, manifestare a divinității. El este izvorul luminii, al căldurii și al vieții, al nemuririi.

Rilke:

Amurgul reprezinta stare intre lumi, moment pentru meditatie asupra vietii
Griul/cenusiul lipsa fericirii, chinul launtric adus din segregarea de societate.

# data[].attributes.body
Rilke:

In opera lui Rilke, starea de nevroza generala este mult mai pronuntata, avand o atidunine mai critica fata de societate, precum descrie in "Cantecul orbului", in care eul poetic, orb, canta pe un ton diferit de restul omenirii, sugerand ideea imposibilitatii de a fi inteles, accentuand solitudinea acestuia. De asemenea, referintele biblice/religioase sunt mult mai accentuate in poezia acestuia, chiar daca acest fapt nu reiese din poeziile alese, scriitorul fiind influențat de călătoriile acestuia in Rusia.

Dimitrie Anghel:

Poezia lui Dimitrie Anghel rezistă datorită perfecțiunii metrice, a muzicalitatii versurilor și a efectului final, pe care mizează mai totdeauna, care presupune savoarea aforistică sau construirea unei imagini memorabile. Astfel atitudinile acestuia sunt mai mult sugerate decat descrise, spre exemplu in "Dureri ascunse" starea eului fiind sugerata prin intermediul simbolului florii si a gradinii.

# data[].attributes.body
In poeziile lui Dimitrie Anghel se regasesec tema mortii, a naturii, a durerii, a calatoriilor(fiind cel care o introduce in simbolismul romanesc) a descompunerii universului, a trecerii timpului, a iubirii ca stare de nevroza in timp ce Rilke abordeaza tema mortii, a naturii, a descompunerii universului, al chinului, a trecerii timpului.

Motive observate atat in opera lui Dimitrie Anghel si in cea a lui Rilke sunt tema lunii,  a singuratatii, al misterului, al cantecului. In acelasi timp in opera lui Dimitrie Anghel apar motivele luminii, marii, gradinii, florii, miresmei, greierului, soarelui, navelor, introducand motivul peisajul marin in literatura romana, in timp ce Rilke include motivul nevrozei/nebuniei, cantecului, declinului, odaiei, abordand de asemenea estetica uratului(poezia "Cantecul Sinucigasului"). Un alt aspect important este faptul ca motivul cantecului in simbolismul lui Anghel nu se aseamana in semnificatie cu aparitiile sale in simbolismul lui Rainer, simbolizand viata pentru poetul roman.

# data[].attributes.body
Încet se schimbă ziua-n strai de seară;
copaci bătrâni îi ţes pe crengi vestmânt.
Eşti între lumi, şi simţi cum se separă:
spre boltă una, alta spre pământ.

Şi singur, neaparţinând niciunde,
nici sumbru precum mutul adăpost,
nici sigur că vecia-ţi va răspunde,
cum suitoarei stele dat i-a fost -

rămâi să descâlceşti (de s-ar putea)
această viaţă coaptă, cruntă, mare;
şi-ţi dă prin gând, cum şezi între hotare:
acum eşti piatră, şi acum eşti stea.

# data[].attributes.body
Precum un călător pe mări departe
sunt printre cei care-s mereu acasă;
zilele pline stau la ei pe masă,
dar mie, zările de chipuri mi-s bogate.

O lume atinge chipul meu atent,
la fel ca luna poate, părăsită,
ei nu lasă stingher un sentiment
şi orice vorbă le e locuită.

Lucruri, ce le-am adus din depărtare,
pe lângă ale lor îmi par ciudate :
ele sunt animale în ţara lor cea mare,
aici îşi ţin suflarea, ruşinate.

# data[].attributes.body
Sunt orb, iar pentru lumea din afară,
asta-i de neiertat: sunt o povară,
iar mie-mi sunt un greu chin zilnic.
Pun cenușa-mi mână pe brațul cenușiu
al câte unei femei și tot ce știu
e că ea-mi este călăuz prin golul silnic.

Auzi, când umbli slobod, și-alte voci
decât a rocii căzând pe roci,
dar nu-i așa – și, fără să mă rogi,
îți spun că, de trăit, doar eu
trăiesc și am în mine
un strigăt lung, prelung și greu, –
nu știu: din inimă, din măruntaie-mi vine?

Cunoașteți cântecele? Dacă da, în alt
ton decât mine le cântați – căci vouă
vă-umple-odaia soarele înalt,
spre dimineață, cu-o lumină nouă.
Și, față-n față, stând cu celălalt,
vă-ngăduiți ca niște semeni. Pace vouă!

# data[].attributes.body
Tac și ei, căci zidurile toate
smulse sunt din simțurile lor,
și vin ore-n care se mai poate
să-i pricepi, și-apun ușor.

Noaptea-ades, când spre ferești se-ndreaptă:
toate brusc mai blânde par.
Ei cu mâinile-n concret așteaptă,
și e-naltă inima și dreaptă,
ca de rugă, și privirea, clar,

cade în grădina nesperată
și rănită-ades, spre liniști line,
ce-n reflexul lumilor străine
crește și nu piere niciodată.

# data[].attributes.body
Așadar încă o clipită.
Funia e veșnica-mi ispită, –
ei mi-o taie.
Deunăzi eram gata și deja
un pic de veșnicie-mi și mijea
în măruntaie.

Ei mi-au întins o lingură,
o lingură de viață; dar, și-n comă,
eu nu mai vreau nici una singură
căci nu-mi provoacă decât vomă
și-o vărs... Eu știu că viața-i lină
și bună,-ncât nu ai de ce te plânge,
că lumea e o oală plină, –
dar o-nțeleg cu capul, fără să-mi intre-n sânge.

Pe-alții-i hrănește; pentru ăi ca mine
e toxică... Pricepeți că-s și biete
făpturi ce-o scuipă. Un mileniu și mai bine
m-aș tot supune unei stricte diete.

# data[].attributes.body
Sînt poate milioane de ani de-atunci — o, Soare !
De cînd tu cel ce astăzi urci bolţile de-azur.
Erai de-abia o pată prin neguri călătoare,
O forţă-n mers ce-şi cată o formă şi-un contur.

Aşa erai, dar timpul ţi-a modelat conturul
Şi incendiul ce-n tine mocnea de veşnicii,
Înflăcărat deodată a luminat azurul
Şi ale mele negre şi mari melancolii.

Aşa erai pe vremea întîiei aurore,
Pe cînd eu, negrul greier, rapsodul fără glas
Ce te cînta-nstrunîndu-şi elitrele-i sonore,
Aşa am fost de-a pururi şi-acelaşi am rămas.

Eu sînt întîiul sunet care-a trezit ecouri
Făr-a trezi pe lume fiorul unei uri,
Rapsodul ce-a rupt pacea înaltelor platouri
Şi-a deşteptat visarea funebrelor păduri.

Ca într-o seră caldă trăiam punctînd tăcerea,
Privind plin de uimire cum vremile în mers
Înalţă continente ori pregătesc căderea
A cine ştie cărui fragment de univers.

Părea cum că natura arareori sătulă
De vechile tipare căta izvoade noi;
— Cum de-a putut fragila şi fina libelulă
Vîslind atîtea veacuri, s-ajungă pîn’ la noi ?

Azi năruia şi mîine, cum o-mbia capriciul,
Zvîrlea în dar eterne nimicuri pe pămînt,
De-atunci şi-a aprins lampa albastră licuriciul,
Şi n-a mai fost în stare s-o stingă nici un vînt.

O aripă de gîză, un sunet şi-o lumină
Au stăruit şi totuşi atîţia uriaşi
Făcuţi să-nfrunte vremea s-au prefăcut ruină
Şi-au dispărut din lume făr-a lăsa urmaşi.

# data[].attributes.body
Miresme dulci plutesc în aer sub bolti umbrite de liane,
Si-i liniste-n gradina toata si pace ca-ntr-o sahastrie
În care-ar fi murit viata învinsa de melancolie.
Din trandafiri, ici-colo, pica petale albe, diafane.

S-un glas de greier nu s-aude macar sa-nalte imnul vietii,
Sa rupa linistea tasuta în jurul celor ce-au sa moara;
Îsi face cuib uitarea trista si pacea creste funerara,
Pe unde pasul nu mai calca si nu mai cînta cîntaretii.

Cu visuri, cu gînduri frumoase, cu fantazia mea, cu viata,
Învins de-o mila nesfîrsita as vrea sa-npoporez natura;
Dar bratele îmi cad trudite si muta îmi ramîne gura,
Simtind-nelamurit în mine ca numai linistea-i mareata.

Un cînt, cît de duios, acuma n-ar fi el oare-o pîngarire,
Cînd e atîta armonie în ne-trerupta, sfînta pace?
Gradina e-o poema dulce si, vezi tu, vîntul care tace,
E ca o mîna adormita pe coarda rupt-a unei lire.

Somn bun s-odihnitor, natura, somn bun; cîntarilor vietii
Azi pretuiesc tacerea mortii - veni-va altul poate-odata
Ca prin povesti sa te trezeasca spuindu-ti vorba fermecata,
Eu prea sunt trist...Pe cerul palid s-aprind iar zorii diminetii.

Si-n mintea mea ca într-un templu în care-au plîns dureri profane,
Se face liniste si pace pe-ncetul ca-ntr-o sahastrie
În care-ar fi murit viata învinsa de melancolie,
Si unde numai trandafirii mai cern petale diafane.

# data[].attributes.body
Tăcere-i şi mergem cu faţa spre lună…
S-aud zurgălăii în noapte cum sună,
Merg spornic rotaşii şi-o clipă mă sperii,
Văzînd pe de lături cum fug prăştierii
De umbra lor însăşi goniţi în buiastru…
Pe-alocurea drumul se face albastru
Cînd scapă subt dealuri şi luna s-ascunde,
Un miros de floare de cine ştie unde
Ne-ajunge pe cale şi-n urmă rămîne…
— “E-o vrajă trimeasă de-o fată, stăpîne,
E-o vrajă”, îngînă zîmbind vezeteul,
Şi murgii acum păşesc mai cu greul,
Şi vorbele noastre, prietene bune,
Se fac tot mai rare, mai triste, de-ai spune
Că fieştecare din noi îşi dă seamă
Că-n urma trăsurei ceva se distramă,
Şi-aceea nu-i drumul, ci-i biata viaţă;
Că dulcea mireasmă, prin noapte drumeaţă,
Nu-i miros de floare, nici vrajă, ci-i dorul
Ce-l ia pretutindeni cu el călătorul,
Oriunde s-ar duce şi-ar vrea ca să scape,
Subt naltele ceruri pe vastele ape…

# data[].attributes.body
Sunt flori care-şi înclină boiul şi mor topite de visare,
Mai sunt şi ochi ce plâng în noapte şi-adorm când soarele răsare,
Mâhnite-s florile acele, dar jalea lor cine-o mai ştie?
Cine-a-nţeles cît plâns ascunde sub ochi o dungă viorie?

Cît praf de flori nu cerne vântul de-a lungul zilelor de vară,
Şi totuşi veselă-i grădina. Pe-un ram, sfioşi, visau asară
Doi trandafiri ca doi prieteni, şi azi vîrtejul de petale
Acelui ofilit, în roate, dă celui de pe ram, ocoale…

Ca ei, ţii minte, stam alături…Dar tu nu poţi să mai ţii minte:
Ochii închişi nu mai visează şi foile ce mai-nainte
Erau o floare roşie-acuma-s doar un prilej de amintiri,
Iar viaţa re-nnoită-ncepe din purpura de trandafiri.

Aşa mor florile-n neştire, aşa-şi sting ochii buni lumina
Şi-n preajma vieţii care râde, cine-ar gândi, privind grădina,
Că sub surâsul ei s-ascunde o ne-ntreruptă agonie!
Cine-a-nţeles cît plâns ascunde sub ochi o dungă viorie?

# data[].attributes.body
Cu pânzele-ntinse, să-şi afle scăpare,
Vin nave grăbite de vânt şi de frig;
Iar albe fantome se-nalţă din mare
Şi-aleargă de-a lungul înaltului dig.

Fluide şi zvelte aleargă şi urlă,
S-aţie cu grijă intrarea în port,
Iar altele urcă spre farul din turlă,
Să ceară drept vamă ca plată un mort...

"Lumina s-o stingem, lumina, lumina...
Şi-o dată sermanul opaiţ apus,
Funebră veni-va pe ape regina,
Regina cea neagră..." şi iată-le sus,

Fluide şi zvelte, din treaptă în treaptă,
Se urcă s-ajungă la steaua de foc;
Dar steaua pe nave lumina-şi îndreaptă,
Şi navele pasă acum spre noroc.

Aproape-s, şi-acuma sirenele sună,
Şi gata-i să cadă şi ancora grea,
Şi-atât întuneric, şi-atâta furtună
Rămân biruite de-o singură stea.

# data[].attributes.body
La 3 noiembrie 1911, Dimitrie Anghel se căsătorește cu Natalia Negru, mai întâi soție a lui Șt.O.losif.

După o neînțelegere între cei doi, Natalia Negru îl acuză pentru a doua oară pe Dimitrie Anghel de infidelitate în 1914. Încercând să plece, acesta o amenință cu un revolver cu care chiar trage spre rama de metal a patului. Glontele ricoșează și o rănește ușor pe Natalia care se prăbușește de spaimă. Crezând că a omorât-o, Dimitrie Anghel se împușcă singur în piept. Rana provocată va duce ulterior la septicemie, cauza morții sale din 13 noiembrie 1914.

# data[].attributes.body
Biografie

S-a născut la Praga, în Boemia, (acum Republica Cehă), aparținând apoi Imperiului Austro-Ungar și și-a schimbat numele, inițial René, în Rainer.

Rilke și-a făcut studiile la universitățile din Praga, München și Berlin. În 1894 a realizat prima sa publicație, o colecție de versuri de dragoste, intitulată Viață și cântece (Leben und Lieder).

Câțiva ani mai târziu, în 1899, Rilke a călătorit în Rusia la invitația lui Lou Andreas-Salomé, scriitorul și mai târziu psihanalist, fiica unui general rus, care i-a fost amantă de mulți ani. În 1901 s-a căsătorit cu Clara Westhoff, de care s-a despărțit curând.

Trecerea sa prin Rusia a dat o inspirație religioasă poeziilor sale. Rilke a început să vadă natura, având în vedere dimensiunile și exuberanța peisajelor rusești, ca o manifestare divină prezentă în toate lucrurile.

# data[].attributes.body
În 1902 a plecat la Paris, unde a lucrat ca secretar al sculptorului Auguste Rodin între 1905 și 1906. Rodin a avut o mare influență asupra poemului lui Rilke, care se reflectă în publicațiile sale din 1907 până în 1908.

Când a izbucnit primul război mondial, în 1914, Rilke a locuit la München și a rămas acolo pe tot parcursul conflictului. Înainte de a se muta la München, a locuit în regiunea Triest și a publicat, în 1913, Viața Mariei (Das Marienleben) și a început scrierea Elegiile duineze (Duineser Elegien), un text care avea să fie publicat abia în 1923. Duíno a fost un castel în regiunea Triest, Italia, unde Rilke a locuit doi ani înainte de război, la invitația prințesei Maria von Thurn und Taxis. După conflictul din Europa, Rilke s-a mutat în Elveția, ultima țară natală la alegere, unde și-a trăit ultimii ani.

# data[].attributes.body
Biografie

Dimitrie Anghel  a fost un poet, prozator, reprezentant al simbolismului român.

Dimitrie Anghel s-a născut la Cornești,
la 16 iulie 1872 aproape de Iași, unde se afla moșia și conacul familiei.

A fost funcționar în Dobrogea (1906–1907), referent la Casa Școalelor și inspector al Ministerului Cultelor și Instrucțiunii Publice (din 1911) .