# data[].attributes.body
(...) Ono pak ne bijaše baka, kao što jesu bake, već ono bijaše Mokoš. A Mokoš znala u svašta da se pretvori: i u pticu i u zmiju i u baku i u djevojku. I još mogaše Mokoš svašta načiniti: i zla i dobra. Al jao si ga onomu, koji joj se zamjeri, jer bijaše vrlo pakosna. Stanovala Mokoš u glibu nakraj močvarâ, gdje je jeseni sunce sjedalo. Kod nje bi Sunce sve zime noćivalo, a Mokoš znala i ljute trave i krepke pregovore, te bajlila i tetošila nejako Sunašce, dok se ne bi o Koledama pomladilo i nanovo prosinulo. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sunce djever i Neva Nevičica

Ivana Brlić-Mažuranić

Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni. Kad pak dođe sirotinja, da samelje žito, mlinar uzima od dvije mjerice jednu sebi za platu i drugačije ne će da melje.

Tako jednog dana, a bilo to ravno o Koledama i ciča zima, dođe do mlina neka baka, a na baki krpe i dronjci. Stajao mlin u gaju na potoku, i nitko nije mogao znati, odakle je baka došla.

Ono pak ne bijaše baka, kao što jesu bake, već ono bijaše Mokoš. A Mokoš znala u svašta da se pretvori: i u pticu i u zmiju i u baku i u djevojku. I još mogaše Mokoš svašta načiniti: i zla i dobra. Al jao si ga onomu, koji joj se zamjeri, jer bijaše vrlo pakosna. Stanovala Mokoš u glibu nakraj močvarâ, gdje je jeseni sunce sjedalo. Kod nje bi Sunce sve zime noćivalo, a Mokoš znala i ljute trave i krepke pregovore, te bajlila i tetošila nejako Sunašce, dok se ne bi o Koledama pomladilo i nanovo prosinulo.

"Dobar vam dan", nazove dakle baka Mokoš mlinaru i mlinarici, "i da mi sameljete ovu torbu žita."

Stavi baka torbu na tle, a mlinar će:

"Samljet ću: polak torbe tebi za pogaču, a polak meni za naplatu."

- "Nemoj tako, sinko! Pofalit će mi za pogaču kolednicu, jer eto u mene šest sinova, a sedmo unuče Sunce danas mi se rodilo."

- "Idi ne bulazni, stara budalo," otrese se mlinar. "Baš i naličiš da budeš Sunčeva baka!"

Pa amo tamo, al mlinar ne htjede nikako da melje bez pô torbe, a baka uprti opet svoju torbu i ode stazom, kuda bijaše i došla.

Bila pak u mlinara kćerka, krasna djevojčica, a zvali je Neva Nevičica. Čim se bijaše ona rodila, okupale ju vile u omaji, te se od nje svako zlo odmahivalo kao voda od mlina. I još joj narekoše vile, da će joj u svatovima biti Sunce djeverom; ele, ona Sunčeva nevjestica. Zato je i nazvali: Neva Nevičica, a bila ona prekrasna i uvijek nasmijana kao vedar dan.

Ražalilo se Nevi Nevičici, kad mlinar onako otpravio baku. Ode ona, dočeka baku u gaju i reče:

"Vrati se, bako, sutra, kad budem sama. Samljet ću ti žito bez plate."

Sutradan mlinar i mlinarica odoše u šumu, da usijeku badnjak za ognjište, a Neva Nevičica osta sama.

Ne potraja dugo, eto bake sa torbom.

- "Dobra ti kob, djevičice," reče baka.

- "I tebi dobra bila," odvrati Neva Nevičica. "Čekaj, bako, da otvorimo mlin."

Bijaše ono maleni mlin žličar, hvatao vodu u četiri prekrštene žlice te se okretao kao vreteno. Mlinar bijaše pak zapeo mlin, te Neva Nevičica morade do koljena u leden potok, dok otpusti zavor.

Zaklepeće mlin, krenu se žrvnjevi, i samelje Neva Nevičica žito baki. Napuni joj torbu brašna i ništa ne uze za platu.

- "E hvala ti, djevičice," reče baka Mokoš, "bit ću ti na pomoći, kudgod budeš nogom prolazila, kad nisi čuvala nožice od ledene vodice, niti ruke od neplaćene muke. I još ću kazati momu unuku Suncu, tko ga ovo dariva pogačom." Onda uze baka brašno i ode.

Od tog dana ništa u mlinu bez Neve Nevičice biti ne mogaše. Dok se ona ne takne mlina, dotle ne hvataju žlice vodu; ako se ona ne nagledne u mûčnjak, u njemu nikad brašna. Ma koliko u njega padalo sa žrvnjeva, sve ko da u zemlju propada: mûčnjak prazan, dok ne zirne u njega Neva Nevičica. Pa tako i sa svime bilo, što se mlina držalo.

Trajalo to dosta dana, trajalo i potrajalo, al mlinar i mlinarica stali nenavidjeti kćerku i mrziti na nju. Više li se ona pašti i više li zarađuje, to mrkije oni na nju gledaju, gdje ona može sve pjevajući, a oni ne mogu ni zube lomeći.

Bilo tako jednog jutra, o Krijesnim danima, kad Sunce, silno i žarko, prolazilo po pol neba kao žeženo zlato. Nije više Sunce u glibu noćivalo, niti ga Mokoš bajlila, nego Sunce vladalo svijetom, slušali ga i nebo i zemljica. Sjela dakle Neva Nevičica o Krijesu pred mlin te pomislila:

"Da mi je otići odavle, kad im mrzovoljnima ne mogu da ugodim."

Istom ona tako pomislila, al se već pred njom stvorila ona baka, što bijaše Mokoš.

- "Ja ću ti pomoći, ali valja da me u svemu poslušaš i pazi, da mi se ne zamjeriš," - reče baka. "Eno jutros išetala ohola carevna po livadi, izgubila ključe od škrinjice i rušnice te sad ne može do krune ni do odore. Razglasila carevna: tko nađe ključeve, ako je momak, bit će mu carevna ljuba i vjerenica, ako li je djevojka, uzet će ju carevna za prvu dvoranicu. A ti hajde sa mnom, pokazat ću ti, gdje u štiru leže ključevi. Odnijet ćeš ključe carevni i bit ćeš joj prva dvoranica. Svilom ćeš se zagrtati i carevni uz koljeno sjedjeti."

Stvori se odmah Mokoš prepelicom, a Neva Nevičica pođe za njom.

Tako dođoše na livadu pred careve dvore. Po livadi razišli se kićeni junaci i plemenite gospođe, a oko livade konjušari bijesne konje podržaju. Samo jednog konja ne drži konjušar, već ga drži boso siroče. Bio ono konj Oleha bana, a bio konj najžešći, Oleh ban pak junak najljepši pod nebeskom kapom. Svatko može poznati Oleha bana među onolikim banima i županima, jer na njemu odora nekićena, al bijela čelenka gizdavija od svih ostalih.

Hodaju tako junaci i plemenite gospođe livadom i sve čizmicama travu razgrću, ne bi li našli ključeve. Samo Oleh ban slabo se za ključeve ogleda, kano da mu je do igre i obijesti. A na prozor carevna izgleda i pazi, kojeg li će sreća poslužiti. Dobro pazi ohola carevna i sve sebi dobru sreću baje, ne bi li Oleh ban ključeve našao.

Kad došla Neva Nevičica i pred njome prepelica, nitko ih na livadi i ne opazio doli jedinoga Oleh-bana.

- "Još ne vidjeh ovako mile djevojčice", pomisli Oleh ban i pođe spram nje.

Al uto opazila Nevu Nevičicu i carevna s prozora, te kako bijaše ohola i nesmiljena, i ne pogleda, kako je ono milo djevojče, nego se razljuti i reče: "Toga bi se još htjelo, da ova priprosta djevojka nađe ključeve, te da mi postane dvoranicom!" Tako pomisli i odmah odašalje sluge, da otjeraju onu djevojčicu.

Ide livadom Neva Nevičica, kud je vodi prepelica. Tako dođoše do pol livade, gdje se bijaše štir razrastao. Razmakne prepelica dva lista nakraj štira, a pod njima ključevi.

Sagnu se Neva Nevičica i digne ključeve, a kad pogleda na careve dvore i zagleda oholu carevnu, uplaši se Neva Nevičica i pomisli: "Gdje bih ja bila carevni dvoranica!"

Kad ovako pomisli, ogleda se ona, a uz nju divan junak, kao da se Suncem bratimio. Bijaše to Oleh ban.

Brzo smisli Neva Nevičica, ne učini, kako joj bijaše Mokoš zapovjedila, nego pruži ključeve Olehu banu:

- "Evo tebi ključevi, neznani junače, nek ti bude carevna ljubom i vjerenicom", reče Neva Nevičica i ne može da skine očiju sa divnoga junaka.

Ali uto dođoše i sluge sa bičevima te se nemilo okosnuše na Nevu Nevičicu, da je po zapovijedi carevne potjeraju sa livade. Kad ovo vidio Oleh ban, brže se junak smislio te odgovara Nevi Nevičici:

- "Hvala tebi na ključevima, mila djevičice, al sam eto drugo zamislio. Ti ćeš meni biti ljuba i vjerenica, jer si ljepša nego jutarnja zvjezdica. Evo dobrog konja moga, ponijet će nas u moju pustu banovinu."

Radosna pođe Neva Nevičica uz Oleha bana, a on je dignu do sebe na konja. Kad na dobrom konju proletješe carevni uz prozore, vješto se baci Oleh ban ključevima, te se upravo na okno ovjesiše.

- "Evo ključevi, svijetla carevno", doviknu Oleh ban carevni - "u sreći nosila krunu i odoru, a ja sam sebi našao djevojku."

Svu noć jezdili Oleh ban s djevičicom, a pred zoru stigoše u pustu banovinu, do hrastove gradine Oleha bana. Oko hrastove gradine tri okopa, a nasred gradine čađavi dom.

- "To su dvori Oleha bana", reče junak Nevi Nevičici te se i sam nasmijao, gdje boljih dvorova nema. Al se nasmijala bolje Neva Nevičica, gdje će banovati uz takovog divnoga junaka.

Tako oni umah narediše svatove, da se proslavi vjenčanje. Uzvaše dvadeset junaka i dvadeset ubogih sirota, a više naroda i ne bilo u pustoj banovini. Pa da ih bude više i veselije, pozvaše još iz planine vuka i vučicu te surog orla i sivog kraguja, a Nevi Nevičici dvije djeveruše: grlicu i tanku lastavicu.

I još se Neva Nevičica pohvalila Olehu banu:

- "Da me može prepoznati Sunce, i ono bi mi u svatove došlo. Bilo bi mi Sunce djever u svatovima, jer mi tako narekoše vile."

Sakupiše se, ele, svatovi u čađavome dvoru da piruju - a ne znadu: huda im se sreća piše.

* * *

Ujelo oholu carevnu za srce, kad joj ono Oleh ban dobacio ključeve, te pred tolikom gospodom, pred banom i županima, zahvalio na svijetloj carevni, a privolio neznanoj djevojci.

Nagovara carevna cara, oca svoga, moli ga i zaklinje, dok ga ne namoli, te joj car predade svoju vojsku silenu. Vojska krene na dobrim konjima k pustoj banovini Oleha bana, a vodi je ljuta carevna.

Baš svatovi za stol, a vojska na vidiku. Tolika je silna, te je pokrila svu pustu banovinu, da ne možeš ni pedlja zemlje ugledati. A pred vojskom glasonoša viče, neka svatko živ na svijetu čuje:

- "Ide silna vojska izabrana, da pokori prkonjicu bana. Živoga će bana uhvatiti, a banici srce izvaditi."

Kad to čuo Oleh ban, upita Nevu Nevičicu:

- "Bojiš li se, krasna djevičice?"

- "Ne bojim se", odgovori ona radosno, "uzdam se u mrkog vuka i vučicu, u dvadeset junaka i dvadeset sirotinje, a ponajviše u junaka Oleha bana. I još imam dobre djeveruše: grlicu i tanku lastavicu."

Nasmija se Oleh ban, al već bijahu svatovi poskakali na noge lagane. Uhvatili junačko oružje i junaci i sirotinja, stali uz prozore doma čađavoga i nategnuli dobre lukove i svilene tetive, da čekaju carevnu i vojsku. Ali ono bila vojska tako silna, te joj odoljeti ne može ni Oleh ban ni njegovi svatovi, ni njegov dom čađavi.

Prvi poginuše mrki vuk i vučica, jer preskočiše gradinu i okope i srnuše pred carevu vojsku, da sred vojske razderu pakosnu carevnu. Ali se podiže stotinu sjekira, rasjekoše vuka i vučicu, obraniše pakosnu carevnu.

Za vukom i vučicom poletjeli sa prozora doma čađavoga suri orao i junački kraguj. Poletjeli nad carevu vojsku, da sred vojske povade oči oholoj carevni. Al se diže stotinu kijača, brani vojska oholu carevnu, polomi krila orlu i kraguju, i još ih teški konji s crnom zemljom sastavili.

Sve bliže silna vojska prilazi k domu čađavome, a kad je bila već na domaku, otpustili svatovi svilene tetive te lakim strelicama pozdravili vojsku.

Al ne čekaju ljuti strijelci ljute carevne!

Poletješe strijele i tamo i amo, a ono nebrojeni strijelci u vojsci bijahu, te se osuše strijele na prozore doma čađavoga kao nebeska pomora. Na svakome junaku po dvije, po tri rane, a na sirotinji ima i desetak.

Najtežih rana dopanuo Oleh ban, te mu junaku i ruke preklonule, toliko ga rane ovladale.

Pođe hitra Neva Nevičica uz Oleha bana, da mu na dvoru doma čađavoga ispere rane. Dok ona njemu rane ispirala, reče Oleh ban:

- "Slabo smo se sreće nanosili, moja Nevo Nevičice! Nemaš više, u koga da se uzdaš, a evo vojske na vratima doma čađavoga! Polomit će hrastove zapornje, razvaliti starodrevna vrata - izginusmo, pogibosmo i vuci i orlovi i junaci i sirotinja i Oleh ban i njegova Neva Nevičica!"

Ali se Neva Nevičica jadu domislila pa reče:

- "Ne boj se, bane, poslat ću grličicu, da nam dovede Mokoš iz močvarâ. Svašta Mokoš znade i učiniti može, ona će nam pomoći."

Poslala Neva Nevičica hitru grlicu. Otprhnula siva grličica, brža je nego sa tetive strelica, pa ju strijele carske ne stigoše. Odletjela i dovela Mokoš iz močvara. A Mokoš se bila stvorila vranom i sjela na sljeme doma čađavoga.

Al već i vojska na vrata udarila. Stale udarati teške kijače o vrata i vratnice, stoji stuka, stoji lupa, tutnji veža i nadvorje doma čađavoga, kao da paklena krupa o vrata Oleha bana lupa.

- "Srećna bila, moja Mokoši", molila se krasna Nevičica crnoj vrani, "srećna bila, hajde nam pomozi od opake carevne - eto pogibosmo mladi!"

Ali Mokoš pakosna jedva dočekala, da svoj jad iskali. Zatrepće vrana crnim krilima te progovori:

- "Pomozi si sama, moja golubice! Bješe mene poslušati, bješe carevni ključe odnijeti. Ti bi se carevni umilila, pa bi sada njojzi uz koljeno sjedila, svila bi te odijevala, a zlatna kupa napajala. Što si htjela, to si dočekala! Evo ti sad doma čađavoga, u domu ranjena sirotinja, a pred domom vojska nebrojena. Neka ti pomaže, tko te tako naučio!"

Kad je ovo čuo Oleh ban, skoči ranjen junak na noge i povika bijesno:

- "Ostavi se, Nevo Nevičice, jalova posla! Gdje je vrana još pomogla junaku! A ti mi bježi s krova, crna zlokobnice, da ne tratim lagane strelice, da ne strijeljam po sljemenu ptice." Zatim ogrli Oleh ban Nevu Nevičicu i reče:

- "Kad poginem sred careve vojske, idi, moja krasna Nevičice, pokloni se carevni, pa budi ljutoj carevni dvoranica, što si trebala biti Oleh-banu banica." Stužio se junak Oleh ban, ali onda se otrgne od Nevičice, srne kroz nadvorje i vežu, da odigne hrastove zapornje, da otvori vrata vojski nebrojenoj, da pogine ili da se probije kroz vojsku.

Osta sama na dvoru Neva Nevičica, a nad njome na krovu crna Mokoš. Čuje se, gdje padaju teški zapornji - sad će stara vrata popustiti, sad će vojska nesmiljena nasrnuti, Oleh-

bana sužnjem učiniti, a njojzi, miloj djevičici, srce izvaditi. Hitre misli prevrće Neva Nevičica: što će i kako će?

Oglednu se krasna djevičica, ne bi li se tkogod smilovao, iz ljute nevolje pomogao! Oglednu se milo i premilo i po zemlji i po nebu. Kad u nebo poglednula, a nebom Sunce prolazilo, žarko kao žeženo zlato. Kada ona k Suncu pogledala, zadivilo se Sunce onolikoj milini, pak se odmah na nju ogledalo. Zagleda se Sunce i Neva Nevičica, a kako se zgledali, tako se upoznali, te se odmah Sunce dosjetilo: "Evo, to jo ona nevjestica, kojoj idem Sunce u svatove. U dobar čas mi pogače darivala, u bolji čas je k meni pogledala."

Čulo Sunce, kako se čas prije Mokoš okosnula na Nevu Nevičicu i kako joj pakosna ne htjede da pomogne, pa je sada Sunce gromko prokaralo. Od straha zanijemila cijela banovina, od straha se spustile sjekire i kijače, a silno Sunce nad Mokoši grmjelo:

- "Ej dadiljo, srce nemilo! Kad bi pakost svijetu pravdu krojila, gurava bi pravda nastanula! Ako si me iz gliba odbajlila, u glibu si jadna i ostala! Nisi sa mnom nebom prošetala, nit si sa mnom s neba pogledala, da bi znala pravdu otkrojiti. Ej dadiljo, srce nemilo! Zar će o Krijesu silno Sunce zaboraviti, tko ga slabašna o Koledama darivao? Il' će djever Sunce zamjeriti nevjesti, što ostavi caru dvore, a carevni dvoranstvo, te privoli po srcu junaku? - Propadaj u zemlju, crna dadiljo, ti u zemlju, a ja sa nebesa, da pomognemo čestitog junaka i njegovu krasnu djevičicu."

Sluša i nebo i zemlja Sunce, kako ga ne bi poslušala crna vrana, što bijaše Mokoš! Odmah Mokoš u zemlju propala, da učini po zapovijedi Suncu.

A Sunce, koliko bilo žarko po sebi, toliko se još više osililo. Udri Sunce odozgora, ražarilo pustu banovinu, razgrijalo i nebo i zemlju; gvozdenu bi planinu usijalo!

Razbijeliše se šljemovi na nesmiljenoj vojsci, usijaše se oni teški oklopi, ražariše se koplja i sjekire. Uhvatila omara ljutu carevnu, uhvatila omara strijelce nebrojene, gdje im gori mozak pod šljemovima, a prsa im sopću od žege pod oklopom. Koga krov ne čuva, taj živ ne ostaje. Omara vojsku k zemlji oborila. Jedan drugomu preko pasa pada; ovaj onog pobratima zove - još ne zovnu a već se oborio.

Mori tako sunce vojsku nesmiljenu, a Mokoš pod vojskom Suncu pomagala i duboke glibe otvorila. Gdje kojega sunce oborilo, tu se pod njim i glib otvorio: u glib pada, a glib se zatvara; gdje stajao, tu mu grob nastao.

Propada tako vojak za vojakom, tako strijelac za strijelcem, tako carevna, tako oružje bojno i sjekire i kijače. Strahota je pogledati onoliku vojsku, gdje joj Sunce sa nebesa sudi: Sunce sudi a zemlja pokapa! - Kratko doba, jedan ili dva časa, i nestade ona silna vojska, a u banovini nigdje žive duše. Samo koji bili pod krovom doma čađavoga, oni živi ostali.

Opet leži tiha pusta banovina Oleha bana, a na prozor izvirala radosna djevičica, Neva Nevičica, da vidi, e da li se djever ublažio, što je pakost po svijetu pomorio!

* * *

Brzo preboljeli rane junaci, jer im dobra sreća poslužila, još brže preboljela sirotinja, jer je sirotinju bijeda naučila. A Oleh ban ni bolovati ne može kraj onakve Neve Nevičice. - Nego u zoru odaslaše tanku lastavicu sa pozdravljem k Suncu. Vratila se do mraka lastavica, donijela od Sunca ozdravlje i da za sutra narede svatove, jer će im djever u svatove doći.

Tako naredili, tako uzvali, a što ono bijahu svatovi i što se pjevalo po pustoj banovini, toga više ne ima za sto godina ni u devet carevina.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni.

# data[].attributes.body
(...) Bila pak u mlinara kćerka, krasna djevojčica, a zvali je Neva Nevičica. Čim se bijaše ona rodila, okupale ju vile u omaji, te se od nje svako zlo odmahivalo kao voda od mlina. I još joj narekoše vile, da će joj u svatovima biti Sunce djeverom; ele, ona Sunčeva nevjestica. Zato je i nazvali: Neva Nevičica, a bila ona prekrasna i uvijek nasmijana kao vedar dan. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sunce djever i Neva Nevičica

Ivana Brlić-Mažuranić

Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni. Kad pak dođe sirotinja, da samelje žito, mlinar uzima od dvije mjerice jednu sebi za platu i drugačije ne će da melje.

Tako jednog dana, a bilo to ravno o Koledama i ciča zima, dođe do mlina neka baka, a na baki krpe i dronjci. Stajao mlin u gaju na potoku, i nitko nije mogao znati, odakle je baka došla.

Ono pak ne bijaše baka, kao što jesu bake, već ono bijaše Mokoš. A Mokoš znala u svašta da se pretvori: i u pticu i u zmiju i u baku i u djevojku. I još mogaše Mokoš svašta načiniti: i zla i dobra. Al jao si ga onomu, koji joj se zamjeri, jer bijaše vrlo pakosna. Stanovala Mokoš u glibu nakraj močvarâ, gdje je jeseni sunce sjedalo. Kod nje bi Sunce sve zime noćivalo, a Mokoš znala i ljute trave i krepke pregovore, te bajlila i tetošila nejako Sunašce, dok se ne bi o Koledama pomladilo i nanovo prosinulo.

"Dobar vam dan", nazove dakle baka Mokoš mlinaru i mlinarici, "i da mi sameljete ovu torbu žita."

Stavi baka torbu na tle, a mlinar će:

"Samljet ću: polak torbe tebi za pogaču, a polak meni za naplatu."

- "Nemoj tako, sinko! Pofalit će mi za pogaču kolednicu, jer eto u mene šest sinova, a sedmo unuče Sunce danas mi se rodilo."

- "Idi ne bulazni, stara budalo," otrese se mlinar. "Baš i naličiš da budeš Sunčeva baka!"

Pa amo tamo, al mlinar ne htjede nikako da melje bez pô torbe, a baka uprti opet svoju torbu i ode stazom, kuda bijaše i došla.

Bila pak u mlinara kćerka, krasna djevojčica, a zvali je Neva Nevičica. Čim se bijaše ona rodila, okupale ju vile u omaji, te se od nje svako zlo odmahivalo kao voda od mlina. I još joj narekoše vile, da će joj u svatovima biti Sunce djeverom; ele, ona Sunčeva nevjestica. Zato je i nazvali: Neva Nevičica, a bila ona prekrasna i uvijek nasmijana kao vedar dan.

Ražalilo se Nevi Nevičici, kad mlinar onako otpravio baku. Ode ona, dočeka baku u gaju i reče:

"Vrati se, bako, sutra, kad budem sama. Samljet ću ti žito bez plate."

Sutradan mlinar i mlinarica odoše u šumu, da usijeku badnjak za ognjište, a Neva Nevičica osta sama.

Ne potraja dugo, eto bake sa torbom.

- "Dobra ti kob, djevičice," reče baka.

- "I tebi dobra bila," odvrati Neva Nevičica. "Čekaj, bako, da otvorimo mlin."

Bijaše ono maleni mlin žličar, hvatao vodu u četiri prekrštene žlice te se okretao kao vreteno. Mlinar bijaše pak zapeo mlin, te Neva Nevičica morade do koljena u leden potok, dok otpusti zavor.

Zaklepeće mlin, krenu se žrvnjevi, i samelje Neva Nevičica žito baki. Napuni joj torbu brašna i ništa ne uze za platu.

- "E hvala ti, djevičice," reče baka Mokoš, "bit ću ti na pomoći, kudgod budeš nogom prolazila, kad nisi čuvala nožice od ledene vodice, niti ruke od neplaćene muke. I još ću kazati momu unuku Suncu, tko ga ovo dariva pogačom." Onda uze baka brašno i ode.

Od tog dana ništa u mlinu bez Neve Nevičice biti ne mogaše. Dok se ona ne takne mlina, dotle ne hvataju žlice vodu; ako se ona ne nagledne u mûčnjak, u njemu nikad brašna. Ma koliko u njega padalo sa žrvnjeva, sve ko da u zemlju propada: mûčnjak prazan, dok ne zirne u njega Neva Nevičica. Pa tako i sa svime bilo, što se mlina držalo.

Trajalo to dosta dana, trajalo i potrajalo, al mlinar i mlinarica stali nenavidjeti kćerku i mrziti na nju. Više li se ona pašti i više li zarađuje, to mrkije oni na nju gledaju, gdje ona može sve pjevajući, a oni ne mogu ni zube lomeći.

Bilo tako jednog jutra, o Krijesnim danima, kad Sunce, silno i žarko, prolazilo po pol neba kao žeženo zlato. Nije više Sunce u glibu noćivalo, niti ga Mokoš bajlila, nego Sunce vladalo svijetom, slušali ga i nebo i zemljica. Sjela dakle Neva Nevičica o Krijesu pred mlin te pomislila:

"Da mi je otići odavle, kad im mrzovoljnima ne mogu da ugodim."

Istom ona tako pomislila, al se već pred njom stvorila ona baka, što bijaše Mokoš.

- "Ja ću ti pomoći, ali valja da me u svemu poslušaš i pazi, da mi se ne zamjeriš," - reče baka. "Eno jutros išetala ohola carevna po livadi, izgubila ključe od škrinjice i rušnice te sad ne može do krune ni do odore. Razglasila carevna: tko nađe ključeve, ako je momak, bit će mu carevna ljuba i vjerenica, ako li je djevojka, uzet će ju carevna za prvu dvoranicu. A ti hajde sa mnom, pokazat ću ti, gdje u štiru leže ključevi. Odnijet ćeš ključe carevni i bit ćeš joj prva dvoranica. Svilom ćeš se zagrtati i carevni uz koljeno sjedjeti."

Stvori se odmah Mokoš prepelicom, a Neva Nevičica pođe za njom.

Tako dođoše na livadu pred careve dvore. Po livadi razišli se kićeni junaci i plemenite gospođe, a oko livade konjušari bijesne konje podržaju. Samo jednog konja ne drži konjušar, već ga drži boso siroče. Bio ono konj Oleha bana, a bio konj najžešći, Oleh ban pak junak najljepši pod nebeskom kapom. Svatko može poznati Oleha bana među onolikim banima i županima, jer na njemu odora nekićena, al bijela čelenka gizdavija od svih ostalih.

Hodaju tako junaci i plemenite gospođe livadom i sve čizmicama travu razgrću, ne bi li našli ključeve. Samo Oleh ban slabo se za ključeve ogleda, kano da mu je do igre i obijesti. A na prozor carevna izgleda i pazi, kojeg li će sreća poslužiti. Dobro pazi ohola carevna i sve sebi dobru sreću baje, ne bi li Oleh ban ključeve našao.

Kad došla Neva Nevičica i pred njome prepelica, nitko ih na livadi i ne opazio doli jedinoga Oleh-bana.

- "Još ne vidjeh ovako mile djevojčice", pomisli Oleh ban i pođe spram nje.

Al uto opazila Nevu Nevičicu i carevna s prozora, te kako bijaše ohola i nesmiljena, i ne pogleda, kako je ono milo djevojče, nego se razljuti i reče: "Toga bi se još htjelo, da ova priprosta djevojka nađe ključeve, te da mi postane dvoranicom!" Tako pomisli i odmah odašalje sluge, da otjeraju onu djevojčicu.

Ide livadom Neva Nevičica, kud je vodi prepelica. Tako dođoše do pol livade, gdje se bijaše štir razrastao. Razmakne prepelica dva lista nakraj štira, a pod njima ključevi.

Sagnu se Neva Nevičica i digne ključeve, a kad pogleda na careve dvore i zagleda oholu carevnu, uplaši se Neva Nevičica i pomisli: "Gdje bih ja bila carevni dvoranica!"

Kad ovako pomisli, ogleda se ona, a uz nju divan junak, kao da se Suncem bratimio. Bijaše to Oleh ban.

Brzo smisli Neva Nevičica, ne učini, kako joj bijaše Mokoš zapovjedila, nego pruži ključeve Olehu banu:

- "Evo tebi ključevi, neznani junače, nek ti bude carevna ljubom i vjerenicom", reče Neva Nevičica i ne može da skine očiju sa divnoga junaka.

Ali uto dođoše i sluge sa bičevima te se nemilo okosnuše na Nevu Nevičicu, da je po zapovijedi carevne potjeraju sa livade. Kad ovo vidio Oleh ban, brže se junak smislio te odgovara Nevi Nevičici:

- "Hvala tebi na ključevima, mila djevičice, al sam eto drugo zamislio. Ti ćeš meni biti ljuba i vjerenica, jer si ljepša nego jutarnja zvjezdica. Evo dobrog konja moga, ponijet će nas u moju pustu banovinu."

Radosna pođe Neva Nevičica uz Oleha bana, a on je dignu do sebe na konja. Kad na dobrom konju proletješe carevni uz prozore, vješto se baci Oleh ban ključevima, te se upravo na okno ovjesiše.

- "Evo ključevi, svijetla carevno", doviknu Oleh ban carevni - "u sreći nosila krunu i odoru, a ja sam sebi našao djevojku."

Svu noć jezdili Oleh ban s djevičicom, a pred zoru stigoše u pustu banovinu, do hrastove gradine Oleha bana. Oko hrastove gradine tri okopa, a nasred gradine čađavi dom.

- "To su dvori Oleha bana", reče junak Nevi Nevičici te se i sam nasmijao, gdje boljih dvorova nema. Al se nasmijala bolje Neva Nevičica, gdje će banovati uz takovog divnoga junaka.

Tako oni umah narediše svatove, da se proslavi vjenčanje. Uzvaše dvadeset junaka i dvadeset ubogih sirota, a više naroda i ne bilo u pustoj banovini. Pa da ih bude više i veselije, pozvaše još iz planine vuka i vučicu te surog orla i sivog kraguja, a Nevi Nevičici dvije djeveruše: grlicu i tanku lastavicu.

I još se Neva Nevičica pohvalila Olehu banu:

- "Da me može prepoznati Sunce, i ono bi mi u svatove došlo. Bilo bi mi Sunce djever u svatovima, jer mi tako narekoše vile."

Sakupiše se, ele, svatovi u čađavome dvoru da piruju - a ne znadu: huda im se sreća piše.

* * *

Ujelo oholu carevnu za srce, kad joj ono Oleh ban dobacio ključeve, te pred tolikom gospodom, pred banom i županima, zahvalio na svijetloj carevni, a privolio neznanoj djevojci.

Nagovara carevna cara, oca svoga, moli ga i zaklinje, dok ga ne namoli, te joj car predade svoju vojsku silenu. Vojska krene na dobrim konjima k pustoj banovini Oleha bana, a vodi je ljuta carevna.

Baš svatovi za stol, a vojska na vidiku. Tolika je silna, te je pokrila svu pustu banovinu, da ne možeš ni pedlja zemlje ugledati. A pred vojskom glasonoša viče, neka svatko živ na svijetu čuje:

- "Ide silna vojska izabrana, da pokori prkonjicu bana. Živoga će bana uhvatiti, a banici srce izvaditi."

Kad to čuo Oleh ban, upita Nevu Nevičicu:

- "Bojiš li se, krasna djevičice?"

- "Ne bojim se", odgovori ona radosno, "uzdam se u mrkog vuka i vučicu, u dvadeset junaka i dvadeset sirotinje, a ponajviše u junaka Oleha bana. I još imam dobre djeveruše: grlicu i tanku lastavicu."

Nasmija se Oleh ban, al već bijahu svatovi poskakali na noge lagane. Uhvatili junačko oružje i junaci i sirotinja, stali uz prozore doma čađavoga i nategnuli dobre lukove i svilene tetive, da čekaju carevnu i vojsku. Ali ono bila vojska tako silna, te joj odoljeti ne može ni Oleh ban ni njegovi svatovi, ni njegov dom čađavi.

Prvi poginuše mrki vuk i vučica, jer preskočiše gradinu i okope i srnuše pred carevu vojsku, da sred vojske razderu pakosnu carevnu. Ali se podiže stotinu sjekira, rasjekoše vuka i vučicu, obraniše pakosnu carevnu.

Za vukom i vučicom poletjeli sa prozora doma čađavoga suri orao i junački kraguj. Poletjeli nad carevu vojsku, da sred vojske povade oči oholoj carevni. Al se diže stotinu kijača, brani vojska oholu carevnu, polomi krila orlu i kraguju, i još ih teški konji s crnom zemljom sastavili.

Sve bliže silna vojska prilazi k domu čađavome, a kad je bila već na domaku, otpustili svatovi svilene tetive te lakim strelicama pozdravili vojsku.

Al ne čekaju ljuti strijelci ljute carevne!

Poletješe strijele i tamo i amo, a ono nebrojeni strijelci u vojsci bijahu, te se osuše strijele na prozore doma čađavoga kao nebeska pomora. Na svakome junaku po dvije, po tri rane, a na sirotinji ima i desetak.

Najtežih rana dopanuo Oleh ban, te mu junaku i ruke preklonule, toliko ga rane ovladale.

Pođe hitra Neva Nevičica uz Oleha bana, da mu na dvoru doma čađavoga ispere rane. Dok ona njemu rane ispirala, reče Oleh ban:

- "Slabo smo se sreće nanosili, moja Nevo Nevičice! Nemaš više, u koga da se uzdaš, a evo vojske na vratima doma čađavoga! Polomit će hrastove zapornje, razvaliti starodrevna vrata - izginusmo, pogibosmo i vuci i orlovi i junaci i sirotinja i Oleh ban i njegova Neva Nevičica!"

Ali se Neva Nevičica jadu domislila pa reče:

- "Ne boj se, bane, poslat ću grličicu, da nam dovede Mokoš iz močvarâ. Svašta Mokoš znade i učiniti može, ona će nam pomoći."

Poslala Neva Nevičica hitru grlicu. Otprhnula siva grličica, brža je nego sa tetive strelica, pa ju strijele carske ne stigoše. Odletjela i dovela Mokoš iz močvara. A Mokoš se bila stvorila vranom i sjela na sljeme doma čađavoga.

Al već i vojska na vrata udarila. Stale udarati teške kijače o vrata i vratnice, stoji stuka, stoji lupa, tutnji veža i nadvorje doma čađavoga, kao da paklena krupa o vrata Oleha bana lupa.

- "Srećna bila, moja Mokoši", molila se krasna Nevičica crnoj vrani, "srećna bila, hajde nam pomozi od opake carevne - eto pogibosmo mladi!"

Ali Mokoš pakosna jedva dočekala, da svoj jad iskali. Zatrepće vrana crnim krilima te progovori:

- "Pomozi si sama, moja golubice! Bješe mene poslušati, bješe carevni ključe odnijeti. Ti bi se carevni umilila, pa bi sada njojzi uz koljeno sjedila, svila bi te odijevala, a zlatna kupa napajala. Što si htjela, to si dočekala! Evo ti sad doma čađavoga, u domu ranjena sirotinja, a pred domom vojska nebrojena. Neka ti pomaže, tko te tako naučio!"

Kad je ovo čuo Oleh ban, skoči ranjen junak na noge i povika bijesno:

- "Ostavi se, Nevo Nevičice, jalova posla! Gdje je vrana još pomogla junaku! A ti mi bježi s krova, crna zlokobnice, da ne tratim lagane strelice, da ne strijeljam po sljemenu ptice." Zatim ogrli Oleh ban Nevu Nevičicu i reče:

- "Kad poginem sred careve vojske, idi, moja krasna Nevičice, pokloni se carevni, pa budi ljutoj carevni dvoranica, što si trebala biti Oleh-banu banica." Stužio se junak Oleh ban, ali onda se otrgne od Nevičice, srne kroz nadvorje i vežu, da odigne hrastove zapornje, da otvori vrata vojski nebrojenoj, da pogine ili da se probije kroz vojsku.

Osta sama na dvoru Neva Nevičica, a nad njome na krovu crna Mokoš. Čuje se, gdje padaju teški zapornji - sad će stara vrata popustiti, sad će vojska nesmiljena nasrnuti, Oleh-

bana sužnjem učiniti, a njojzi, miloj djevičici, srce izvaditi. Hitre misli prevrće Neva Nevičica: što će i kako će?

Oglednu se krasna djevičica, ne bi li se tkogod smilovao, iz ljute nevolje pomogao! Oglednu se milo i premilo i po zemlji i po nebu. Kad u nebo poglednula, a nebom Sunce prolazilo, žarko kao žeženo zlato. Kada ona k Suncu pogledala, zadivilo se Sunce onolikoj milini, pak se odmah na nju ogledalo. Zagleda se Sunce i Neva Nevičica, a kako se zgledali, tako se upoznali, te se odmah Sunce dosjetilo: "Evo, to jo ona nevjestica, kojoj idem Sunce u svatove. U dobar čas mi pogače darivala, u bolji čas je k meni pogledala."

Čulo Sunce, kako se čas prije Mokoš okosnula na Nevu Nevičicu i kako joj pakosna ne htjede da pomogne, pa je sada Sunce gromko prokaralo. Od straha zanijemila cijela banovina, od straha se spustile sjekire i kijače, a silno Sunce nad Mokoši grmjelo:

- "Ej dadiljo, srce nemilo! Kad bi pakost svijetu pravdu krojila, gurava bi pravda nastanula! Ako si me iz gliba odbajlila, u glibu si jadna i ostala! Nisi sa mnom nebom prošetala, nit si sa mnom s neba pogledala, da bi znala pravdu otkrojiti. Ej dadiljo, srce nemilo! Zar će o Krijesu silno Sunce zaboraviti, tko ga slabašna o Koledama darivao? Il' će djever Sunce zamjeriti nevjesti, što ostavi caru dvore, a carevni dvoranstvo, te privoli po srcu junaku? - Propadaj u zemlju, crna dadiljo, ti u zemlju, a ja sa nebesa, da pomognemo čestitog junaka i njegovu krasnu djevičicu."

Sluša i nebo i zemlja Sunce, kako ga ne bi poslušala crna vrana, što bijaše Mokoš! Odmah Mokoš u zemlju propala, da učini po zapovijedi Suncu.

A Sunce, koliko bilo žarko po sebi, toliko se još više osililo. Udri Sunce odozgora, ražarilo pustu banovinu, razgrijalo i nebo i zemlju; gvozdenu bi planinu usijalo!

Razbijeliše se šljemovi na nesmiljenoj vojsci, usijaše se oni teški oklopi, ražariše se koplja i sjekire. Uhvatila omara ljutu carevnu, uhvatila omara strijelce nebrojene, gdje im gori mozak pod šljemovima, a prsa im sopću od žege pod oklopom. Koga krov ne čuva, taj živ ne ostaje. Omara vojsku k zemlji oborila. Jedan drugomu preko pasa pada; ovaj onog pobratima zove - još ne zovnu a već se oborio.

Mori tako sunce vojsku nesmiljenu, a Mokoš pod vojskom Suncu pomagala i duboke glibe otvorila. Gdje kojega sunce oborilo, tu se pod njim i glib otvorio: u glib pada, a glib se zatvara; gdje stajao, tu mu grob nastao.

Propada tako vojak za vojakom, tako strijelac za strijelcem, tako carevna, tako oružje bojno i sjekire i kijače. Strahota je pogledati onoliku vojsku, gdje joj Sunce sa nebesa sudi: Sunce sudi a zemlja pokapa! - Kratko doba, jedan ili dva časa, i nestade ona silna vojska, a u banovini nigdje žive duše. Samo koji bili pod krovom doma čađavoga, oni živi ostali.

Opet leži tiha pusta banovina Oleha bana, a na prozor izvirala radosna djevičica, Neva Nevičica, da vidi, e da li se djever ublažio, što je pakost po svijetu pomorio!

* * *

Brzo preboljeli rane junaci, jer im dobra sreća poslužila, još brže preboljela sirotinja, jer je sirotinju bijeda naučila. A Oleh ban ni bolovati ne može kraj onakve Neve Nevičice. - Nego u zoru odaslaše tanku lastavicu sa pozdravljem k Suncu. Vratila se do mraka lastavica, donijela od Sunca ozdravlje i da za sutra narede svatove, jer će im djever u svatove doći.

Tako naredili, tako uzvali, a što ono bijahu svatovi i što se pjevalo po pustoj banovini, toga više ne ima za sto godina ni u devet carevina.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni.

# data[].attributes.body
(...) Ujelo oholu carevnu za srce, kad joj ono Oleh ban dobacio ključeve, te pred tolikom gospodom, pred banom i županima, zahvalio na svijetloj carevni, a privolio neznanoj djevojci. (...)

(...) Nagovara carevna cara, oca svoga, moli ga i zaklinje, dok ga ne namoli, te joj car predade svoju vojsku silenu. Vojska krene na dobrim konjima k pustoj banovini Oleha bana, a vodi je ljuta carevna. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sunce djever i Neva Nevičica

Ivana Brlić-Mažuranić

Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni. Kad pak dođe sirotinja, da samelje žito, mlinar uzima od dvije mjerice jednu sebi za platu i drugačije ne će da melje.

Tako jednog dana, a bilo to ravno o Koledama i ciča zima, dođe do mlina neka baka, a na baki krpe i dronjci. Stajao mlin u gaju na potoku, i nitko nije mogao znati, odakle je baka došla.

Ono pak ne bijaše baka, kao što jesu bake, već ono bijaše Mokoš. A Mokoš znala u svašta da se pretvori: i u pticu i u zmiju i u baku i u djevojku. I još mogaše Mokoš svašta načiniti: i zla i dobra. Al jao si ga onomu, koji joj se zamjeri, jer bijaše vrlo pakosna. Stanovala Mokoš u glibu nakraj močvarâ, gdje je jeseni sunce sjedalo. Kod nje bi Sunce sve zime noćivalo, a Mokoš znala i ljute trave i krepke pregovore, te bajlila i tetošila nejako Sunašce, dok se ne bi o Koledama pomladilo i nanovo prosinulo.

"Dobar vam dan", nazove dakle baka Mokoš mlinaru i mlinarici, "i da mi sameljete ovu torbu žita."

Stavi baka torbu na tle, a mlinar će:

"Samljet ću: polak torbe tebi za pogaču, a polak meni za naplatu."

- "Nemoj tako, sinko! Pofalit će mi za pogaču kolednicu, jer eto u mene šest sinova, a sedmo unuče Sunce danas mi se rodilo."

- "Idi ne bulazni, stara budalo," otrese se mlinar. "Baš i naličiš da budeš Sunčeva baka!"

Pa amo tamo, al mlinar ne htjede nikako da melje bez pô torbe, a baka uprti opet svoju torbu i ode stazom, kuda bijaše i došla.

Bila pak u mlinara kćerka, krasna djevojčica, a zvali je Neva Nevičica. Čim se bijaše ona rodila, okupale ju vile u omaji, te se od nje svako zlo odmahivalo kao voda od mlina. I još joj narekoše vile, da će joj u svatovima biti Sunce djeverom; ele, ona Sunčeva nevjestica. Zato je i nazvali: Neva Nevičica, a bila ona prekrasna i uvijek nasmijana kao vedar dan.

Ražalilo se Nevi Nevičici, kad mlinar onako otpravio baku. Ode ona, dočeka baku u gaju i reče:

"Vrati se, bako, sutra, kad budem sama. Samljet ću ti žito bez plate."

Sutradan mlinar i mlinarica odoše u šumu, da usijeku badnjak za ognjište, a Neva Nevičica osta sama.

Ne potraja dugo, eto bake sa torbom.

- "Dobra ti kob, djevičice," reče baka.

- "I tebi dobra bila," odvrati Neva Nevičica. "Čekaj, bako, da otvorimo mlin."

Bijaše ono maleni mlin žličar, hvatao vodu u četiri prekrštene žlice te se okretao kao vreteno. Mlinar bijaše pak zapeo mlin, te Neva Nevičica morade do koljena u leden potok, dok otpusti zavor.

Zaklepeće mlin, krenu se žrvnjevi, i samelje Neva Nevičica žito baki. Napuni joj torbu brašna i ništa ne uze za platu.

- "E hvala ti, djevičice," reče baka Mokoš, "bit ću ti na pomoći, kudgod budeš nogom prolazila, kad nisi čuvala nožice od ledene vodice, niti ruke od neplaćene muke. I još ću kazati momu unuku Suncu, tko ga ovo dariva pogačom." Onda uze baka brašno i ode.

Od tog dana ništa u mlinu bez Neve Nevičice biti ne mogaše. Dok se ona ne takne mlina, dotle ne hvataju žlice vodu; ako se ona ne nagledne u mûčnjak, u njemu nikad brašna. Ma koliko u njega padalo sa žrvnjeva, sve ko da u zemlju propada: mûčnjak prazan, dok ne zirne u njega Neva Nevičica. Pa tako i sa svime bilo, što se mlina držalo.

Trajalo to dosta dana, trajalo i potrajalo, al mlinar i mlinarica stali nenavidjeti kćerku i mrziti na nju. Više li se ona pašti i više li zarađuje, to mrkije oni na nju gledaju, gdje ona može sve pjevajući, a oni ne mogu ni zube lomeći.

Bilo tako jednog jutra, o Krijesnim danima, kad Sunce, silno i žarko, prolazilo po pol neba kao žeženo zlato. Nije više Sunce u glibu noćivalo, niti ga Mokoš bajlila, nego Sunce vladalo svijetom, slušali ga i nebo i zemljica. Sjela dakle Neva Nevičica o Krijesu pred mlin te pomislila:

"Da mi je otići odavle, kad im mrzovoljnima ne mogu da ugodim."

Istom ona tako pomislila, al se već pred njom stvorila ona baka, što bijaše Mokoš.

- "Ja ću ti pomoći, ali valja da me u svemu poslušaš i pazi, da mi se ne zamjeriš," - reče baka. "Eno jutros išetala ohola carevna po livadi, izgubila ključe od škrinjice i rušnice te sad ne može do krune ni do odore. Razglasila carevna: tko nađe ključeve, ako je momak, bit će mu carevna ljuba i vjerenica, ako li je djevojka, uzet će ju carevna za prvu dvoranicu. A ti hajde sa mnom, pokazat ću ti, gdje u štiru leže ključevi. Odnijet ćeš ključe carevni i bit ćeš joj prva dvoranica. Svilom ćeš se zagrtati i carevni uz koljeno sjedjeti."

Stvori se odmah Mokoš prepelicom, a Neva Nevičica pođe za njom.

Tako dođoše na livadu pred careve dvore. Po livadi razišli se kićeni junaci i plemenite gospođe, a oko livade konjušari bijesne konje podržaju. Samo jednog konja ne drži konjušar, već ga drži boso siroče. Bio ono konj Oleha bana, a bio konj najžešći, Oleh ban pak junak najljepši pod nebeskom kapom. Svatko može poznati Oleha bana među onolikim banima i županima, jer na njemu odora nekićena, al bijela čelenka gizdavija od svih ostalih.

Hodaju tako junaci i plemenite gospođe livadom i sve čizmicama travu razgrću, ne bi li našli ključeve. Samo Oleh ban slabo se za ključeve ogleda, kano da mu je do igre i obijesti. A na prozor carevna izgleda i pazi, kojeg li će sreća poslužiti. Dobro pazi ohola carevna i sve sebi dobru sreću baje, ne bi li Oleh ban ključeve našao.

Kad došla Neva Nevičica i pred njome prepelica, nitko ih na livadi i ne opazio doli jedinoga Oleh-bana.

- "Još ne vidjeh ovako mile djevojčice", pomisli Oleh ban i pođe spram nje.

Al uto opazila Nevu Nevičicu i carevna s prozora, te kako bijaše ohola i nesmiljena, i ne pogleda, kako je ono milo djevojče, nego se razljuti i reče: "Toga bi se još htjelo, da ova priprosta djevojka nađe ključeve, te da mi postane dvoranicom!" Tako pomisli i odmah odašalje sluge, da otjeraju onu djevojčicu.

Ide livadom Neva Nevičica, kud je vodi prepelica. Tako dođoše do pol livade, gdje se bijaše štir razrastao. Razmakne prepelica dva lista nakraj štira, a pod njima ključevi.

Sagnu se Neva Nevičica i digne ključeve, a kad pogleda na careve dvore i zagleda oholu carevnu, uplaši se Neva Nevičica i pomisli: "Gdje bih ja bila carevni dvoranica!"

Kad ovako pomisli, ogleda se ona, a uz nju divan junak, kao da se Suncem bratimio. Bijaše to Oleh ban.

Brzo smisli Neva Nevičica, ne učini, kako joj bijaše Mokoš zapovjedila, nego pruži ključeve Olehu banu:

- "Evo tebi ključevi, neznani junače, nek ti bude carevna ljubom i vjerenicom", reče Neva Nevičica i ne može da skine očiju sa divnoga junaka.

Ali uto dođoše i sluge sa bičevima te se nemilo okosnuše na Nevu Nevičicu, da je po zapovijedi carevne potjeraju sa livade. Kad ovo vidio Oleh ban, brže se junak smislio te odgovara Nevi Nevičici:

- "Hvala tebi na ključevima, mila djevičice, al sam eto drugo zamislio. Ti ćeš meni biti ljuba i vjerenica, jer si ljepša nego jutarnja zvjezdica. Evo dobrog konja moga, ponijet će nas u moju pustu banovinu."

Radosna pođe Neva Nevičica uz Oleha bana, a on je dignu do sebe na konja. Kad na dobrom konju proletješe carevni uz prozore, vješto se baci Oleh ban ključevima, te se upravo na okno ovjesiše.

- "Evo ključevi, svijetla carevno", doviknu Oleh ban carevni - "u sreći nosila krunu i odoru, a ja sam sebi našao djevojku."

Svu noć jezdili Oleh ban s djevičicom, a pred zoru stigoše u pustu banovinu, do hrastove gradine Oleha bana. Oko hrastove gradine tri okopa, a nasred gradine čađavi dom.

- "To su dvori Oleha bana", reče junak Nevi Nevičici te se i sam nasmijao, gdje boljih dvorova nema. Al se nasmijala bolje Neva Nevičica, gdje će banovati uz takovog divnoga junaka.

Tako oni umah narediše svatove, da se proslavi vjenčanje. Uzvaše dvadeset junaka i dvadeset ubogih sirota, a više naroda i ne bilo u pustoj banovini. Pa da ih bude više i veselije, pozvaše još iz planine vuka i vučicu te surog orla i sivog kraguja, a Nevi Nevičici dvije djeveruše: grlicu i tanku lastavicu.

I još se Neva Nevičica pohvalila Olehu banu:

- "Da me može prepoznati Sunce, i ono bi mi u svatove došlo. Bilo bi mi Sunce djever u svatovima, jer mi tako narekoše vile."

Sakupiše se, ele, svatovi u čađavome dvoru da piruju - a ne znadu: huda im se sreća piše.

* * *

Ujelo oholu carevnu za srce, kad joj ono Oleh ban dobacio ključeve, te pred tolikom gospodom, pred banom i županima, zahvalio na svijetloj carevni, a privolio neznanoj djevojci.

Nagovara carevna cara, oca svoga, moli ga i zaklinje, dok ga ne namoli, te joj car predade svoju vojsku silenu. Vojska krene na dobrim konjima k pustoj banovini Oleha bana, a vodi je ljuta carevna.

Baš svatovi za stol, a vojska na vidiku. Tolika je silna, te je pokrila svu pustu banovinu, da ne možeš ni pedlja zemlje ugledati. A pred vojskom glasonoša viče, neka svatko živ na svijetu čuje:

- "Ide silna vojska izabrana, da pokori prkonjicu bana. Živoga će bana uhvatiti, a banici srce izvaditi."

Kad to čuo Oleh ban, upita Nevu Nevičicu:

- "Bojiš li se, krasna djevičice?"

- "Ne bojim se", odgovori ona radosno, "uzdam se u mrkog vuka i vučicu, u dvadeset junaka i dvadeset sirotinje, a ponajviše u junaka Oleha bana. I još imam dobre djeveruše: grlicu i tanku lastavicu."

Nasmija se Oleh ban, al već bijahu svatovi poskakali na noge lagane. Uhvatili junačko oružje i junaci i sirotinja, stali uz prozore doma čađavoga i nategnuli dobre lukove i svilene tetive, da čekaju carevnu i vojsku. Ali ono bila vojska tako silna, te joj odoljeti ne može ni Oleh ban ni njegovi svatovi, ni njegov dom čađavi.

Prvi poginuše mrki vuk i vučica, jer preskočiše gradinu i okope i srnuše pred carevu vojsku, da sred vojske razderu pakosnu carevnu. Ali se podiže stotinu sjekira, rasjekoše vuka i vučicu, obraniše pakosnu carevnu.

Za vukom i vučicom poletjeli sa prozora doma čađavoga suri orao i junački kraguj. Poletjeli nad carevu vojsku, da sred vojske povade oči oholoj carevni. Al se diže stotinu kijača, brani vojska oholu carevnu, polomi krila orlu i kraguju, i još ih teški konji s crnom zemljom sastavili.

Sve bliže silna vojska prilazi k domu čađavome, a kad je bila već na domaku, otpustili svatovi svilene tetive te lakim strelicama pozdravili vojsku.

Al ne čekaju ljuti strijelci ljute carevne!

Poletješe strijele i tamo i amo, a ono nebrojeni strijelci u vojsci bijahu, te se osuše strijele na prozore doma čađavoga kao nebeska pomora. Na svakome junaku po dvije, po tri rane, a na sirotinji ima i desetak.

Najtežih rana dopanuo Oleh ban, te mu junaku i ruke preklonule, toliko ga rane ovladale.

Pođe hitra Neva Nevičica uz Oleha bana, da mu na dvoru doma čađavoga ispere rane. Dok ona njemu rane ispirala, reče Oleh ban:

- "Slabo smo se sreće nanosili, moja Nevo Nevičice! Nemaš više, u koga da se uzdaš, a evo vojske na vratima doma čađavoga! Polomit će hrastove zapornje, razvaliti starodrevna vrata - izginusmo, pogibosmo i vuci i orlovi i junaci i sirotinja i Oleh ban i njegova Neva Nevičica!"

Ali se Neva Nevičica jadu domislila pa reče:

- "Ne boj se, bane, poslat ću grličicu, da nam dovede Mokoš iz močvarâ. Svašta Mokoš znade i učiniti može, ona će nam pomoći."

Poslala Neva Nevičica hitru grlicu. Otprhnula siva grličica, brža je nego sa tetive strelica, pa ju strijele carske ne stigoše. Odletjela i dovela Mokoš iz močvara. A Mokoš se bila stvorila vranom i sjela na sljeme doma čađavoga.

Al već i vojska na vrata udarila. Stale udarati teške kijače o vrata i vratnice, stoji stuka, stoji lupa, tutnji veža i nadvorje doma čađavoga, kao da paklena krupa o vrata Oleha bana lupa.

- "Srećna bila, moja Mokoši", molila se krasna Nevičica crnoj vrani, "srećna bila, hajde nam pomozi od opake carevne - eto pogibosmo mladi!"

Ali Mokoš pakosna jedva dočekala, da svoj jad iskali. Zatrepće vrana crnim krilima te progovori:

- "Pomozi si sama, moja golubice! Bješe mene poslušati, bješe carevni ključe odnijeti. Ti bi se carevni umilila, pa bi sada njojzi uz koljeno sjedila, svila bi te odijevala, a zlatna kupa napajala. Što si htjela, to si dočekala! Evo ti sad doma čađavoga, u domu ranjena sirotinja, a pred domom vojska nebrojena. Neka ti pomaže, tko te tako naučio!"

Kad je ovo čuo Oleh ban, skoči ranjen junak na noge i povika bijesno:

- "Ostavi se, Nevo Nevičice, jalova posla! Gdje je vrana još pomogla junaku! A ti mi bježi s krova, crna zlokobnice, da ne tratim lagane strelice, da ne strijeljam po sljemenu ptice." Zatim ogrli Oleh ban Nevu Nevičicu i reče:

- "Kad poginem sred careve vojske, idi, moja krasna Nevičice, pokloni se carevni, pa budi ljutoj carevni dvoranica, što si trebala biti Oleh-banu banica." Stužio se junak Oleh ban, ali onda se otrgne od Nevičice, srne kroz nadvorje i vežu, da odigne hrastove zapornje, da otvori vrata vojski nebrojenoj, da pogine ili da se probije kroz vojsku.

Osta sama na dvoru Neva Nevičica, a nad njome na krovu crna Mokoš. Čuje se, gdje padaju teški zapornji - sad će stara vrata popustiti, sad će vojska nesmiljena nasrnuti, Oleh-

bana sužnjem učiniti, a njojzi, miloj djevičici, srce izvaditi. Hitre misli prevrće Neva Nevičica: što će i kako će?

Oglednu se krasna djevičica, ne bi li se tkogod smilovao, iz ljute nevolje pomogao! Oglednu se milo i premilo i po zemlji i po nebu. Kad u nebo poglednula, a nebom Sunce prolazilo, žarko kao žeženo zlato. Kada ona k Suncu pogledala, zadivilo se Sunce onolikoj milini, pak se odmah na nju ogledalo. Zagleda se Sunce i Neva Nevičica, a kako se zgledali, tako se upoznali, te se odmah Sunce dosjetilo: "Evo, to jo ona nevjestica, kojoj idem Sunce u svatove. U dobar čas mi pogače darivala, u bolji čas je k meni pogledala."

Čulo Sunce, kako se čas prije Mokoš okosnula na Nevu Nevičicu i kako joj pakosna ne htjede da pomogne, pa je sada Sunce gromko prokaralo. Od straha zanijemila cijela banovina, od straha se spustile sjekire i kijače, a silno Sunce nad Mokoši grmjelo:

- "Ej dadiljo, srce nemilo! Kad bi pakost svijetu pravdu krojila, gurava bi pravda nastanula! Ako si me iz gliba odbajlila, u glibu si jadna i ostala! Nisi sa mnom nebom prošetala, nit si sa mnom s neba pogledala, da bi znala pravdu otkrojiti. Ej dadiljo, srce nemilo! Zar će o Krijesu silno Sunce zaboraviti, tko ga slabašna o Koledama darivao? Il' će djever Sunce zamjeriti nevjesti, što ostavi caru dvore, a carevni dvoranstvo, te privoli po srcu junaku? - Propadaj u zemlju, crna dadiljo, ti u zemlju, a ja sa nebesa, da pomognemo čestitog junaka i njegovu krasnu djevičicu."

Sluša i nebo i zemlja Sunce, kako ga ne bi poslušala crna vrana, što bijaše Mokoš! Odmah Mokoš u zemlju propala, da učini po zapovijedi Suncu.

A Sunce, koliko bilo žarko po sebi, toliko se još više osililo. Udri Sunce odozgora, ražarilo pustu banovinu, razgrijalo i nebo i zemlju; gvozdenu bi planinu usijalo!

Razbijeliše se šljemovi na nesmiljenoj vojsci, usijaše se oni teški oklopi, ražariše se koplja i sjekire. Uhvatila omara ljutu carevnu, uhvatila omara strijelce nebrojene, gdje im gori mozak pod šljemovima, a prsa im sopću od žege pod oklopom. Koga krov ne čuva, taj živ ne ostaje. Omara vojsku k zemlji oborila. Jedan drugomu preko pasa pada; ovaj onog pobratima zove - još ne zovnu a već se oborio.

Mori tako sunce vojsku nesmiljenu, a Mokoš pod vojskom Suncu pomagala i duboke glibe otvorila. Gdje kojega sunce oborilo, tu se pod njim i glib otvorio: u glib pada, a glib se zatvara; gdje stajao, tu mu grob nastao.

Propada tako vojak za vojakom, tako strijelac za strijelcem, tako carevna, tako oružje bojno i sjekire i kijače. Strahota je pogledati onoliku vojsku, gdje joj Sunce sa nebesa sudi: Sunce sudi a zemlja pokapa! - Kratko doba, jedan ili dva časa, i nestade ona silna vojska, a u banovini nigdje žive duše. Samo koji bili pod krovom doma čađavoga, oni živi ostali.

Opet leži tiha pusta banovina Oleha bana, a na prozor izvirala radosna djevičica, Neva Nevičica, da vidi, e da li se djever ublažio, što je pakost po svijetu pomorio!

* * *

Brzo preboljeli rane junaci, jer im dobra sreća poslužila, još brže preboljela sirotinja, jer je sirotinju bijeda naučila. A Oleh ban ni bolovati ne može kraj onakve Neve Nevičice. - Nego u zoru odaslaše tanku lastavicu sa pozdravljem k Suncu. Vratila se do mraka lastavica, donijela od Sunca ozdravlje i da za sutra narede svatove, jer će im djever u svatove doći.

Tako naredili, tako uzvali, a što ono bijahu svatovi i što se pjevalo po pustoj banovini, toga više ne ima za sto godina ni u devet carevina.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni.

# data[].attributes.body
(...) Još Toporko bacio baki šubaricu u krilo: "Čuvaj mi, bako, moju šubaricu, da imam, na što da se vratim, kad službu obavim". Pa se onda zatrči dva tri koraka po travi, sagne se malešan u trku, pa — eto ti ga na! — prebaci se naglavce u travi upravo pred starcima. I kako se prebacio, gle čuda: starcima do nogu leži onaj grabov panjić, a Toporku ni traga. (...)

(...) Komu žao, komu drago. Drvodjela ončas dohvati bradvicu i počme izdjelavati toporište, a baka sva tužna briznu u plač, što joj nestalo onog prkonjice. Ne zna, što će od tuge i žalosti, nego stala grliti i ljubiti onu čupavu šubaricu, što joj jedina ostade. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lutonjica Toporko i devet župančića

Ivana Brlić-Mažuranić

I.

Išetao župan Jurina po svojoj prostranoj županiji, da vidi, gdje što ima i komu što treba. Tako dospio i do jedne male rudinice. Na rudinici probilo iz zemlje devet javorića, ali im niotkuda vode nema. Ražale se županu Jurini javorići, pa on zapovjedi kmetovima, da navedu vodu do njih. Iskopali kmetovi grabu, naveli potok onuda, pa kad voda poteče javorićima uz korijenje, reče župan Jurina:

- "Sada, javorići moji, rastite i otimajte se, kako kojemu snaga daje," i pođe on dalje. A kako u župana bijaše mnogo briga i velika županija, to on domala zaboravio za one javoriće.

Dok se župan tako oko javorića bavio, dotle nebom djed Neumijka prolazio. Djed Neumijka nit se mije, nit se brije, niti nokte podrezuje, nego zori o osvitu i noćci o sutonu nebom prolazi. Na nogama mu opanci skorohodi, a na glavi ćepica-vedrica. Opancima od oblaka do oblaka koraca - u dva kroka nebo prođe; ćepicom-vedricom na izvoru vodu crpe, te širom po livadama rosu polaže. Bradom pako vjetar razmahuje, a noktima oblake para, pa gdje treba kišu obara. I maglu rastjeruje, da sunce ugrije i zemlju prigleda, da l' pšenica klije.

Tako se onog jutra djed Neumijka nad rudinom desio, te vidio, kako župan brigu vodi o mladim javorićima.

Umilit ćeš se djedu Neumijki, ako vlat na travčici ispraviš - a ako stablu pomogneš, on tebe za brata prima. Jer njemu prečega na svijetu nema, nego li je šuma i tratina. Njih on od iskona sa oblaka gleda, kako su zemlju prekrile, a što se gdje gdjekoji dvor zabijeli, u to se djed ne razumije, pa misli: ovo ništa biti ne može!

Kad on, ele, vidio, kako župan pomogao javorićima, reče djed:

- "Dobra li čovjeka ovoga župana, gdje i na sitne javoriće gleda. Hajde da mu pomognemo."

Te svakim danom djed Neumijka dohodio, javore rosom rosio, kišom zalijevao, a suncem ogrijevao. A javorići - njih devet - raslo, mili brate, krasota ih pogledati! Nego uz javoriće porastao i deseti, jedan mali grabić; te kud javori pod oblake bujaju, tud i grabić za njima se žuri, al ih malen stići ne mogaše.

U tome se ljeto tri puta izmijenilo, te jednoga jutra župan Jurina izišao na kulu grada svoga. Pogledao župan Jurina županiji svojoj niz kotare i milo mu je, gdje se zeleni županija, kano kita o Đurđevu. Al kad župan opazio tamo na rudini onih devet Javorova, tada jadan uzdahnuo. Bila u župana teška tuga na srdašcu, što mu mušku djecu smrt odnosi, kano da se dušman na njih zarekao.

- "Mili Bože! Krasnih javorića! Da je meni u dvoru takovih devet župančića!" uzdahne župan.

Kad on ovako progovorio, al se pred njime na kuli stvorio starac. Halja mu traljava, brada nepočešljana. Pogledaš li mu bradu i haljinu, misliš: ubogar je zadnji; ali zagledaj mu u oči, odmah vidiš: ako ne zna, što ti znadeš, ali znade, što ti nikad znati nećeš.

"Pošalji, župane, sluge na rudinu. Neka ti usijeku devet javorića, neka ti donesu devet panjića. A ti pripremi devet kolijevki i naredi devet dadilja, nek zibaju panjiće od prve zvijezde pa do pola noći. Kada bude noći o ponoći, oživjet će devet panjića, i evo ti u dvoru devet župančića. A ti nemoj da ih nosiš u dvorove, nemoj da ih čuvaš ni od rose ni od mraza. Neka momci rastu o kiši i o suncu, jer su oni javorići, iz zemlje proklijali."

Tako djed Neumijka naredio, jer on znade, kako javorići rastu - ali, eto, ne zna, što su županovi dvori! Naredio, ele, tako i nestalo ga županu sa kule.

Odaslao istog dana župan Jurina dvorskoga sa slugama na rudinu. A kad sluge posjekoše devet javorića, reče dvorski:

- "Posijecite i onaj sitni grabić, bit će meni za toporište."

Usjekoše sluge grabić, te ga ponesoše uz javorove panjiće do dvora županova.

Kad oni do dvora, al Jelena, plemenita gospođa, već namjestila devet zlatnih kolijevaka dvoru u perivoju. Razmjestiše javorove panjiće u koljevke, a dadilje stadoše da zibaju. Zibale one tako, zibale, od prve zvijezde pa do pola noći. Kad bi noći o ponoći, a dadilje časkom pozaspale. Dok se one oda sna prenule, al u kolijevkama devet momčića k'o devet rumenih jabuka.

Od prevelike radosti ne zna, kuda da se djene Jelena, plemenita gospođa. Te kad ne smije da župančiće u dvor nosi, a ona zapovjedi, da se razastre devet svilenih šatora, da brane djecu od mraza i pripeke.

"Gdje su ikad djeca u župana rasla, da ih ob noć rosa rosi, a ob dan da ih sunce pali? Drugo ti je javor na rudini, a drugo jesu župančići u dvoru župana!" umovala Jelena, plemenita gospođa.

Još iste noći došao djed Neumijka, pa se u perivoj nadglednuo. A kad opazio onih devet šatorova, odmah svemu ljuto zamjerio. Mrsko je djedu sve, što je naredio! Od iskona gleda gdje se bijeli tanko platno na tratini, pa eto još ni tome nije pravo priviknuo: sve dvoumi, kada žene gdjegod platno prostriješe. A sada ti ni za živu glavu pod šator uljezao ne bi, pa još pod takove šatore: svilene, vezene!

- "U ludo potratih devet javorova" razljuti se djed Neumijka. - "Lakše bih ti pola šume požupanio, nego jednog župančića na rosu iznesao."

Ode djed, i kako ode, tako nije više k župančićima ni dohodio. A kako župančiće one prve noći rosa ne orosila, tako im glave gole, lise, ostale. Nu lahko je u dvoru županovu za golotinju! Momčićima učiniše svilene kalpake, kako se ćelava glava ne bi vidjela. A djeca stala rasti i bujati, raduje im se sva čeljad u dvoru. Samo ima - kuku lele! - jedna crna duša, koja im se ne raduje.
II.
Kad ono sluge sa dvorskime donijeli panjiće, te kad ih u kolijevke razmjestili, ostao deseti, tanašni grabić.

Uze dvorski grabov panjić, te ga baci starome drvodjeli, koji se tamo uz ostalu čeljad nahodio.

- "Od njega ćeš mi toporište izdjelati," - reče dvorski. "Nemoj da ga izmijeniš, nevoljo stara, poznat ću ga, gle, po ovom srcu crvenomu."

Kad drvodjela stigao do svoje kolibe i donio grabov panjić, pripovjedio on ženi svojoj, što je bilo u dvoru županovu. Baka sve dobro razumjela, a kad razumjela, nešto smislila. Ništa ne reče, nego ode u kolibu, iznese korito na mjesečinu, nastre u njega krevetac od slame, položi onaj grabov panjić u korito, te stane zibati. Ziba baka, ziba, i sve gleda u onaj panjić u koritu dok joj se o pola noći oči zamaglile. Časak drjemnula baka, a kad se trgnula od sna, ono u koritu sitan momčić leži: malešan kao ruka, tanašan kao šipka.

Začudi se baka čudu golemome, te poleti u kolibu po drvodjelu. Kad oni do korita, a momčić progovori:

- "Ne nosi me, bako, u kolibu. Ostavi me na ledini i na mjesečini, da mi rosa krijepi verižice, da mi noćca hladi ruke i nožice."

Ne mogu baka i drvodjela da se nagledaju momčića i da se naslušaju, gdje onako sitan tako mudro zbori. Milo im je do neba; čini im se, srce im oživjelo. I ostaviše ga, kako momčić zaželio, u koritu na ledini i na mjesečini. Te kako one noći, tako svake naredne baka korito sa djetetom na ledinu iznosila.

A djed Neumijka svake noći momčiću dohodio: i po mjesečini i na ljutom mrazu, i u tihoj noći, i na buri i na vjetrini - uvijek s momčićem razgovore vodio. - Baka pako maloga Toporkom nazvala, jer je od onoga grabića trebalo da bude toporište. I sve bi dobro bilo, samo se drvodjela ljuto zabrinuo:

- "A što ću jadan sad za toporište?"

Znao je drvodjela, da je dvorski čovjek naprasit i zao, a znao je i to, da ovakova grabića sa takvim srcem crvenim više naći ne može.

Stali, ele, župančići rasti dvoru u perivoju, a Toporko u bake i drvodjele. Samo je razlika golema kako rastu župančići, a kako Toporko.

Župančići jedri i rumeni, bujali toliko, te će zamalo ocu do pojasa segnuti. A Toporko u bake sitan, tanak i garav, a tvrd, rekao bi tko: ovo ti je crni čavlić, tri put prekovan.

U župana srce igralo od miline, pa ne zna, što će od krasnih sinova, nego podigao oko perivoja zid na tri sežnja, kako djeci ob dan ne bi sunce dodijalo, a ob noć da ne može zvjerka i drugo zlo do njih. - U drvodjele pako ni zida ni šatora, već pred pragom rosna ledina, a dalje je šikara prihvatila. Te kako Toporko na ledini noćiva, tako mu kuna i lisica noću oko glave njuškaju.

Župan darivao sinovima devet vrančića i devet tankih kopalja, prikupio najbolje junake, da uče djecu koplju i nišanu. I još prizvao prve mudroznance, nek priviknu djeca knjizi staroslavnoj. - A Toporko, kad se na noge osovio, stao lutati šumom i dubravom, stao tragati za kunom i lasicom. Kako bi jutrom odlutao, tako istom s večera dolazio. Zato baka Toporku jošte od milošte nadimak daje: prozvala ga svojim "Lutonjicom". - Lutonjica Toporko od dana u dan mudriji. Čudila se baka i drvodjela, čudilo se selo i naselje: od kuda ovome stvorčiću tolika mudrost k'o u starca. Al' ne znala ni baka ni drvodjela, ne znalo ni selo, ni naselje, da čitave noći djed Neumijka s Toporkom razgovore vodi. A u djeda Neumijke mudrost baš onakova, za kakovu pita selo i naselje i o kojoj živi šuma i planina.

Nadošlo vrijeme, Toporko malo porastao. Tad mu jedne noći djed Neumijka ispripovjedi, kako je Toporko nastao. Pripovjedi mu, kako u njeg devetero braće imade, devet javorića, devet kićenih župančića; kako je javorićima-župančićima i njemu garavom Toporku korijen na jednoj rudini nikao i kako se oni s Toporkom-grabićem iz jednog potoka pojili.

Jedva djed ovo ispričao, a Toporko radostan poskočio:

- "Puste li mi sreće, da mi je ugledati braću svoju, devet župančića!"

Nasmija se djed Neumijka, al se mrzovoljno nasmijao: "Teško ćeš ih, momče, ugledati! Eto ih dvoru u perivoju, al je oko njih zid na tri dobra sežnja visine!"

Mrzovoljan bijaše djed Neumijka! Ne može da preboli onih svojih devet javorića, što ih svilenim šatorima pokrivaju, pa ih još i zidom opasali. Da mu mogu župančići kako god ruku dopanuti, on bi znao, što bi učinio! Znade djed, kako ti se goji javor u planini!

Ali Toporko ne otpušta od djeda, već ga moli i zaklinje, neka ga nauči, kako li bi mogao braću svoju ugledati.

Odjedared djed Neumijka kao da se nešto promislio, pa reče Toporku i nauči ga ovako:

- "Ima kamen sedmi u zidu sa sunčane strane. Najtanji je i slabo prikrojen. Tamo stani, tamo kucni, tamo braću zovni!"
III.
Sunce o podnevu, a u dvoru županovu sve pozaspalo od omare, samo župančići svoje konje u perivoju uz zidove šeću, neka su u hladu. Kako uza zid šeću, tako iznenada čuju: nešto kuca i udara o kamen: kuc, kuc! Ovo se župančićima na čudo dalo. Povezali oni konje o jablane i prišli do kamena. Al ono iz vana opet: kuc, kuc! Prislonili župančići uho o zid i gle! s druge strane čuju, kako netko tihano zove:

„Devetero braće moje

Otvorite dvore svoje!

Ručicama pritisnite

Nožicama otisnite! „

Pogledaše župančići u čudu jedan drugoga. Još ne bijahu živa glasa čuli s one strane zida, ni pogleda nikada bacili preko mîra gradskih. Nasmijaše se od radosti, priskočiše kamenu i učiniše, kako Toporko bješe rekao: upriješe sve devetero svoje ručice o kamen, otisnuše se sve devetero nožicama, a Toporko iz vana kamen potezao. I malo čas, a sitan Toporko golem kamen prebacio, a u zidu zinula rupa, kao okno maleno.

Pa da vidiš čuda čudnovata, kad se braća kroz okno ugledala. Spolja stoji sitan, garav sirotinja Toporko: na glavi mu čupava šubarica, na ramenima gola košuljica; a iznutra, glava do glavice, natiskalo se devet župančića, rumenih i jedrih ko rumene jabuke: kalpaci im svilom opšiveni, plave dolamice zlatom izvezene.

- "Što nas braćom zoveš?" - zapitaše župančići.

- "A kako da vas zovem, kad sam došao, da vam kažem, da smo jedan uz drugoga na rudini niknuli i s jednoga se potoka pojili?"

Reče Toporko tako, te ispriča župančićima, kako je sve bilo.

Čudom se čude župančići, jer njih mudroznanci svačemu naučaju, ali im dosada ni o kakovoj rudini ni besjede ne rekoše. Još se više čude, gdje imadu eto brata u čupavoj šubarici - sitnog brata s onu stranu zida, a oni jedva i znali, da tamo živog svijeta ima! Dok oni u čudu glede u Toporka i slušaju, što on priča, dotle se Toporku oči otimaju za gospodskim vrančićima, srebrom osedlanima, i za mačevima u braće župančića.

Ele, čuda se ne bi nagledao Toporko, ni naslušali župančići i nikad ne bi bilo kraja dječjem razgovoru. Al sa grada zvižnu psar za hrtovima. Trgoše se župančići od oknašca, kako ih hrtovi ne bi izdali, a Toporko, hitar, opet kamen na oknašce navalio. Nego si prije braća tvrdu vjeru dala, da će se na ovom oknašcu sastajati.

Sutradan zora lijepi danak izvela. Lijepi danak, al dobra ne nosi. Župančići, kako u zoru ustali, tako se pred svojim šatorima sastali. Svu noć snivali o šumi, o rudini, o potoku, o kuni i o lasici: o svemu o čem im Toporko bješe pričao. I rekoše jedan drugome:

- "Da umolimo oca, svijetloga župana, neka nas izvede dvoru pred zidove, da vidimo, što je onkraj zida."

A desilo se, te baš toga dana župan jašiti izvolio. Bijaše on naredio dvorskome, da će dvorski s njime projašiti županijom. Nu kad sinovi župana saletili molbom, da s njime jašu, pomisli župan: - "poodrasli su momčići neka oni prodju samnom kroz županiju."

Dozove župan Jurina dvorskoga i reče mu:

- "Poslušaj me, desna ruko moja! Nemoj sedlati svojega žerava, već ti sađi u podrume moje, pa ti biraj bijelca najboljega, najboljega i najbjelijega. Osedlaj ga sedlom opšivenim, pokrivaj ga pokrovom od zlata. Još osedlaj devet vrsnih konja - mali konji, al su vatra živa. Opaši ih srebrnim kolanom, okiti ih resicom od svile, pa izvedi bijelca i vrančiće!"

Kad to dvorski čuo, od jada se u licu sav prometnuo, gdje župan njegova konja odručuje, a devet vrančića naručuje. Dobro znade dvorski, za koga su vrančići, nu kako bi malo daha uhvatio, upita on:

- "Za koga bijelac, a za koga vranci?"

Radostan župan i ne vidi, gdje dvorskoga zelen jed oblijeva, nego njemu lijepo odgovara:

- "Bijelca izabrana za mene župana, a devet vrančića za devet župančića."

Starijemu prigovora nema. Utegnu dvorski dušu u se i učini, kako mu župan naredio. Pa kad posjedaše na konje, župan i sinovi i kad sluge raskriliše vrata, pa kad sinu preko polja ravna krasan junak sa devet junačića: mili Bože, do neba krasote, kao da je mjesec izveo Vlašiće!

Pročulo se: ide župan sa sinovima! Pa kud prohode, tud nahrupilo malo i veliko. Dohitale žene sa dječicom, izašli starci i muževi, sjatili se starješine i kmetovi. Kliču žene i dječica, klanjaju se ljudi svijetlome pohodu, kape skidaju starješine i kmetovi.

Sve to gleda dvorski, koji bijaše ostao u dvoru na zidini. Gleda i srce mu se u otrov prometnulo, oči su mu kano dvije guje.

Bješe se dvorski odavna ponadao velikoj časti u župana bez sinova, a sad eto gleda, gdje župana okružili sinovi, te se sjaju kano zlatna zrnca oko kamena dragog!

- "Kad se do sad županu jašilo, ja sam s njime konjica igrao. Kad se njemu kmetovi klanjali, i meni su počast davali. Kad su njemu skutove ljubili, i moje su se halje doticali. A sad gleđi: dok se sunce dva tri put povrati, župančići će ocu uz koljeno sjediti, oni će stol njegov kititi, a domala će mu i na zboru svjetovati. A za dvorskog ni znati se ne će!"

Uskipilo srce u zlotvora, udario gradskim vratima, da su sve zidine zadrhtale, ostavio sluge, da čekaju župana, a on ode do odvorca svoga.

- "Poginut će, vjere mi, župančići! Hoće, baš od ove moje ruke!" - reče dvorski svojoj ženi. "Ako neće danas, sutra će - ako neće sutra, hoće bilo kada."

Ništa se žena tome ne začudila, jer ona ovo bijaše i nakanila svakim danom mužu govoreći: "Nikuda od sluge, moj golube!" ili opet ovako: "Mlad dvorio si jednoga gospodara, star dvorit ćeš ih devetero."

Reče dakle dvorski ženi, da mu iznese najbolju sjekiru. Donese žena sjekiru, al na sjekiri toporište pretrunulo, Sjeti se dvorski onoga grabića u starog drvodjele.

- "Gle," - nasmije se zlotvor, "ne znaš, gdje će ti što poslužiti! Neka drven bratac živu braću mori." Nije znao dvorski, što je ono bilo od grabića!

Istoga dana pođe on do starog drvodjele. Drvodjela i baba sjedili na pragu. Jeza spopade starca, kad vidje, kako njemu prihodi dvorski, mrk kano oblak.

- "Ej, lijenčino, kuda grabić moj? Zar je malo vremena prošlo, otkad ti ga dadoh? Da ga nijesi kuda iskvario," - vikne dvorski.

Srsi prođoše starca. "Spasa nema," pomisli on, i ustade, skine kapu, pokloni se pred dvorskim i htjede da mu sve ispripovjedi.

Al se baba u živ tren protiskala pred starca, stupila dvorskom i rekla:

- "Živ bio, gospodaru! Eno grabića pod krovom na kolibi! Znaš li, tako ti zdravlja, da je trebalo drvo dobro osušiti, hoćeš li valjano držalo da imaš? A do sutra evo toporišta izdjelana."

- "Brži je tvoj jezik, babo, negoli su ruke ovoga starca, koji se evo zalio olovom, pa šuti k'o nijemac. No neka bude! Do sutra toporište! ali nemoj da mi podvališ drugo drvo. Poznat ću ga, jer treba, da je u drvetu srce crveno."

Ode dvorski, a drvodjela reče baki: "Propadosmo, ženo!" I skutriše se jadni na pragu, premišljajući svoju nevolju.

U to i sumrak, a Lutonjica Toporko iz šikare ispanuo. Drvodjela i baka odmah mu ispričaše jade svoje. Naheri Toporko šubaricu, turi tanašne ručice u žepove truljavog zobunčića, raskreči nožice i zamisli se. Dugo premišlja Toporko, a onda odjedared reče:

- "E, mili moji! ovoga mi sami nikada ne odgatasmo. Vi čekajte ovdje, a ja idem, da upitam savjeta u onoga, koji je mudriji negoli smo mi." Nestade Toporka u sumraku, izgubi se preko livada i kroz šikaru.

A drvodjela i baka tužno sjede i čekaju. Dobrano čekali, već se i mjesec pomolio; kad al eto ide Toporko sve trkimice k njima. Mjesečina jasna, trava visoka, a sitan Toporko po ugaženoj stazi trči, kano miš po brazdi.

- "Ne bojte se, starci moji", reče Toporko stigavši do njih, "evo meni savjeta, a vama eto vašega grabića! Nego kad budeš toporište tesao, dobro čuvaj srce u grabiću, ako sam ti drag".

Još Toporko bacio baki šubaricu u krilo: "Čuvaj mi, bako, moju šubaricu, da imam, na što da se vratim, kad službu obavim". Pa se onda zatrči dva tri koraka po travi, sagne se malešan u trku, pa - eto ti ga na! - prebaci se naglavce u travi upravo pred starcima. I kako se prebacio, gle čuda: starcima do nogu leži onaj grabov panjić, a Toporku ni traga.

Komu žao, komu drago. Drvodjela ončas dohvati bradvicu i počme izdjelavati toporište, a baka sva tužna briznu u plač, što joj nestalo onog prkonjice. Ne zna, što će od tuge i žalosti, nego stala grliti i ljubiti onu čupavu šubaricu, što joj jedina ostade.

Izdjelao drvodjela još istoga večera toporište i odnio ga sutradan dvorskome. A dvorski, ugledavši crveno srce na toporištu, reče:

- "Dobro si me poslužio, starče, poštena ti brada!"

IV.

Noć nad krajinu, a dvorski sjekiru pod pazuho, ključeve grada u čemer, te put grada županova. U koga će biti ključevi ako ne će u dvorskoga? Jer glava gospodareva o vjernosti sluge stoji!

Bijeli se grad županov pred dvorskime kano labud na mjesečini, a crni se odvorac u prisjenku šume kano gavran nad plijenom. Spavaju župančići gradu u perivoju, i ne slute, tko je noćas nakanio, da im glavi dođe.

Kada dvorski bio gradu na domaku, dosjeti se on, da sjekire ni okušao nije, a na njojzi novo toporište. Da nije - u zao čas - slabo pridjelano? Skrene on do nekog duba, koji povaljen tamo ležaše i omahne sjekirom, da je vidi. Kad dvorski omahnuo, al ono toporište zaigralo kano živ stvorak. Zaigralo, zanijelo se i trgnulo unatraške te ušica sjekire dvorskoga ravno među oči. Zacrni se dvorskome pred očima, izmače mu se sjekira, rastavi se ona od toporišta, pade oštrica dvorskome na lijevu ruku, kojom bijaše panj prihvatio i odsiječe mu palac.

Kako ga sjekira u čelo udarila, onako se dvorski nauznak po travi pružio; nit što znade, niti glasa daje, rekao bi: mrtav za opijelo. A ono toporište, kako se izmaklo, tako se dva puta prebacilo, a kako se prebacilo, tako se opet u momčića prevrglo.

Leži dvorski, pružio se kao hrastova trupina, a nad njime, živ i zdrav Toporko, zvirka veselo očima kao mlado mače na mjesečini.

Oglednu se Toporko ovamo, onamo, te munu do gradskih zidina, do sedmoga kamena, do oknašca malena. Odvali Toporko onaj kamen, uljeze kroz oknašce, te redom od šatora do šatora hiti.

- "Bježmo, braćo, ako vam je život drag!"

Prosnuli se župančići i skočili se na noge. Dok se oni odijevaju, dok mačeve pašu, dotle Toporko hvata gubu i kresivo: meće oganj pod svilene šatore. Te kad sve bi gotovo, povede ih Toporko do oknašca i tiho kano netopiri proljezoše kroz oknašce. Eto ih na ledini pod gradom.

Tiha noći, što si dočekala! Na livadi podno grada devet župančića, ko devet jorgovanovih grančica i deseti bosonog Toporko. Livada mjesečinom obasjana, a sred livade starodrevna lipa.

- "Zabodite mačeve uokrug oko debla lipe," reče Toporko župančićima, "da imate i vi nešto svoga na domu". Odmah zabodu župančići mačeve u travu oko debla lipe i prekriju ih, da se ne vide.

Kad to bi gotovo, obazreše se župančići: a što sada? kuda će? na koju će stranu?

Samo Toporko glavu podignuo, te se nekud na nebo zagledao. Nebo jasno, po njemu zvijezdice, jedan jedini oblak poviše kule stoji.

Prisloni Toporko dlanove uz usta, da mu grlo bolje nosi i viknu put onoga oblaka:

- "Da nam sađeš, djede Neumijko!"

I gle! S visine stane se spuštati oblak, na njemu djed Neumijka, a oko njeg devet oblačića, kano devet sivih galebova i još deseti mali pramak magle, kano repić u mišića. Zapovjedi djed Neumijka djeci, te zajašiše župančići oblake, a Toporko onaj pramak magle. Topnu djed Neumijka nogom o rosnu travu, ponese ga u oblak u visinu, a s njime i onih devet oblačića, a na njima devet župančića i još Toporko na pramku magle.

Kad već bili visoko nad gradom, oglednuše se župančići širom neba i širom zemlje. Vide: mjesečina po cijelom svijetu, a pred njima daleko jedna gora crna.

Al' se djed Neumijka već otisnuo hodati. Jedanput koraknu, pola neba prođe, dvaputa korakne, drugu polovicu - a kad treći puta, eto ih sviju zajedno onoj gori na sljemenu.

Tek dok se dvorski malo povratio i oči otvorio, dok sanena straža sa gradskih zidina na oganj zazvala, dok cika i lelek oko grada zaječio, dotle već djed Neumijka sa svojim povodom na vrh brda na mjesečini pristao. Plamsaju pred dvorom svileni šatori, pada jedan za drugim u pepeo, a Jelena, plemenita gospođa, prolazi garištem i pridiže pocrnjele skutove šatora, koji se pružili preko pepela, kano da su opaljena krila sokolova.

Djed Neumijka pako dotle na rosnoj ponikvi brdu na vrhuncu među djecom stoji. Bliješte se zlatom vezene dolamice o svijetloj mjesečini, cakle se oči u garavog Toporka, a truljava halja u djeda Neumijke njiše se na noćnome vjetru.

Nije neobično ni djedu Neumijki ni Toporku, jer su i jedan drugome i gori zelenoj navikli. Ali je neobično župančićima s djedom Neumijkom: u njega je halja truljava, a brada nepočešljana! A još je neobičnije djedu Neumijki sa župančićima, gdje im trepti srebro na kalpaku, a zlatne rese na dolamici.

Stoje župančići bodri i uspravni, bistra oka i junačka pogleda, pa se djedu Neumijki pravo u oči zagledali. Našao se djed u velikome čudu, što mu otakovi junački ispod svilenih šatora nadošli!

- "Momcima prigovora nema! Oštra su oka i dobra ponosa," pomisli on. Al se njemu ipak ne vjeruje, da mogu valjati momci pod srebrenom čelenkom. Prijekim okom promjerio toliki nakit na župančićima: "Golu glavu kalpak pokriva, a tko će znati, kakvo ti je srce pod zlatnom dolamom?" pita sebe djed Neumijka. Malo promislivši, tako djeci probesjedio:

- "U mene ćete do moje volje đakovati. Valja vam sedam mudrosti izučiti, za koje još nikada čuli niste."

A Toporko pogleda u djeda. Dobro znade Toporko ćud njegovu i odmah se maljutku nešto ne svidjelo.

- "Sve se bojim dobra biti ne će! Zamjerio je djed zlatnim resama i kićenim kalpacima" pomisli Toporko.

V.

Tako i bilo. Slabo poživješe djeca u djeda Neumijke. Djed u pećini na tvrdome kamenu spava, a župančići i Toporko moraju oko njega, gdje koji mjesta uhvati. U djeda nikada ni objeda ni večere ne biva, kako bi gladan ranije uranio - pa tako i đaci gladni spavati lijegaju. A u jutru svakome po šačicu lješnjaka daje, a sebi pregršt uzima, i to im je za čitav dan hrana. Kad ovo pojedu, onda se djed s njima niz dol pušta, kako on to znade - sve tamo do one daleke rudinice, što je gradu na domaku.

Tamo treba za posao hvatati: tamo vodu u ćepicu crpi, tamo s maglom u zrak se diži, jutarnje hlade razmahuj, te svud širom rosu polaži. A da vidiš, kolika je ona županija! Koliko je u nje bilje i rasline, a sve o djedu Neumijki stoji! Te još svega posla dosta nije, nego djed djecu šalje, neka preko neba stazu kroz oblake prte, kud će sunce nad županijom granuti.

- "Đakujte mi, đaci župančići! Teška briga, silna županija!" govori djed Neumijka, te se nekud osmjehuje.

Trudno jutrom, a trudnije večerom. Jutrom da ustaneš, da prvu pticu na gnijezdu probudiš, a večerom da ne legneš, dok nisi i nesretnu travku uspokojio. Sve djed uči đake svoje: i kako će s oblakom poletjeti i kako će se nad rudinu svrnuti. Pušta ih, da hodaju po toj gori silnoj, pušta ih, da križaju s oblakom po zraku. Ali ih samo jedno mudar djed neće da nauči: ne uči ih, kako se spušta s oblakom do zemlje i kako mogu pristati na travu.

Ali za sve ovo još bi kojekako bilo, da nije u djeda Neumijke jedna navika opaka. Kad on jutrom sa gore silazi, ne ide on stazom ni prosjekom, već na maglu sjeda, pa kud maglu namjera namjeri: il kroz šumu ili niz litice. Od toga u djeda halja truljava, a brada raščupana. Te kad prvog jutra djeca s njime kroz krošnje silazila, odnijele grane župančićima kalpake: ostali župančići ćelavi gologlavi. A kad drugog dana preko trnja s maglom silazili, sadrlo im trnje plave dolamice: ostali župančići u goloj košuljici. Kad trećega dana niz litice, od zuba do zuba, izgubili oni i sjajne čizmice. Pa kad četvrtog jutra još i sitna kiša pala, a župančićima kosa do ramena porasla, nitko živ ih prepoznao ne bi, da su ono oni isti župančići: bosi, gologlavi, u samoj košuljici, a kosa do ramena.

A župančići, momci roda plemenita, nit se tuže, niti jadikuju. Nisu ih jadikovati naučili, niti priliči da se jada, tko je roda gospodskoga. Nego spletoše sebi pojase od likovine, opasaše se njima preko košuljica i čekaju da s Toporkom na rabotu pođu.

Pogleda djed Neumijka župančiće - i opet ih dugo gleda, zatim reče:

- "Ovo ste prvu mudrost izučili. Daleko je, đaci moji, još do sedme!"

Poškakljalo Toporka u grlu. Nešto bi rekao, a ne smije, te u sebi dijete pomislilo: "Prestario si mi, djede Neumijka! Zar ne vidiš bolan, da su u jednoj mudrosti svih sedam uhvatili, gdje su znali ostati bosi i gologlavi, a da ništa rekli nisu?"

Nu mislio Toporko, ne mislio, sve ostade onako, kako djed bješe odredio. A župančići i dalje, k'o da to njima ništa nije, uz Toporka stazu prte preko neba kroz oblake. Vide oni: nema druge, valja pretrpjeti.

Drugačije sudi čupavi Toporko.

Ražalilo se Toporku nad braćom: braća zlu ne navikla, a ovdje se zlu ni kraja ne vidi. Jer Toporko znade, da je djed tvrde glave, te ćeš lakše njegovu bradu, sto godina nečešljanu, pročešljati, negoli ćeš njega obratiti, kad o nekome posumnja.

- "Kad se u zlu nađeš, ti ne čekaj, da ti se velika dver raskrili, već umakni i na mala vrata", misli garavi Toporko. Te dok onako malešan za braćom do ramena maglu gazio prteći stazu, dotle braći tiho govorio:

- "Ne bojte se, devetero braće moje! izvest ću ja vas iz ove robije!"

No oto lasno ne bijaše. Daleko je do grada županova - od gore do grada ravnica kao dlan za dan hoda. Da uteče Toporko sa župančićima, ne bi li ih na onoj ravnici lahko dognao djed Neumijka na opancima skorohodnim? Ne bi li se spustio na njih sa oblaka kano kobac na miša? A da im i sreća posluži, pa da toga i ne bude, kuda će opet u grad županov, kad možda tamo jošte i sad živi zlotvor dvorski?

Sve ovo promislio Toporko, al onda ipak riješio da pokuša, ne bi li mu sreća poslužila? Samo da je njemu od djeda Neumijke doznati, kako li se sa oblaka silazi na ravan!

Ele, jednog dana o podnevno doba, kad sve rašće miruje i stoka kad planduje, sjede djed Neumijka u bukovik pokraj ponikvice. Tiha gora kano duša djevojačka. Daleko je staza i drvosjek, jer se djed uklanja, kuda narod ide. Sjeo dakle djed, da ga šumska hladovina gali, a župančići pozaspali, koji pod lijeskom, koji u papradi. Sam Toporko uz djeda ostao pa razgovaraju, da im vrijeme prođe. Kad već svašta prebrali, reći će Toporko:

- "A kako ti to, djede, nas svemu učiš, a ne ćeš da nas naučiš, kako da se sami s oblakom spustimo na travu? Il se bojiš da ćemo ti umaknuti? A u tebe tvoji skorohodi! Dognao bi nas, da smo na kraj svijeta!"

- "Ne budali, Lutonjica Toporko! Da ja tebe lijepo i naučim, svejedno vi saći ne možete, jer nemate, što vam za to treba."

- "Ne mari, ti meni pripovijedaj, da nam vrijeme prođe", odvrati Toporko.

Prevari se djed Neumijka, te onako u hladu počivajući pripovjedi Toporku, kako bi oni sami k zemlji saći mogli, ali bi zato trebalo, da ima negdje nešto njihovo, zašto bi se mogli prihvatiti kad s oblakom prolaze nad zemljom.

- "A otkuda bi se vama što vašega dalo nad rudinom na deset sežanja visine," nasmija se Neumijka djetetu - sve mu brada od smijeha odskakuje.

- To ja, djede, tek onako, da se zabavimo! Nego tebe, djede molim kao oca rođenoga, da me danas pustiš u lješnjake. Nabrat ću ti dvanaest punih kuzolića. Polovica nek je tebi jednome, a polovica nama desetorima. Jerbo smo ti đaci ljuto ogladnjeli."

Star je djed Neumijka, mnogo znade i mnogo umije, al u koga nema mane! Pa tako je i u njega mana: lakom je na lješnjake, ko čeljade, koje šuma hrani. Dugo druguju šuma i Neumijka, te ako mu je šuma svoju mudrost darivala, nije mu ni svojih mana oprostila!

Malo djed promislio, al onda odoljet ne mogaše: "Pustit ću te", reče on Toporku, "al da si mi se povratio, dok mjesec izađe. Čuvaj se, momče, da mi ne umakneš, jer znaš i sam, da si glavu izgubio."

- Kuda ću ti, djede, umaknuti? Gle, kolike su u mene nožice, ko u šumi borove iglice! Da prebirem njima za godinu dana, još se ne bih ni županova grada ni svoje kolibe domogao!"

Uzme dakle Toporko kuzoliće, al ne ode s njima u lješnjake, nego ode, gdje je znao, da kroz goru staza ide. Tamo uza stazu na panj stade i čekaše, neće li tko proći.

VI.

Dvor se županov u korotu zavio. Kad su one noći šatori izgorjeli, što znade ujutro župan Jurina, nego sazove mudroznance, vrače i sudije.

- "Prosudite, vjerne sluge moje, i recite meni ovo troje: Kud nestade mojih župančića? - kako li se zapališe šatori? - kuda li se vrgao zločinac?"

Sagnuli se mudroznanci nad garište, izvadili po čašicu pepela i nataknuli mudre naočari. A vrači i sudije teške knjige otvorili, te prebiru sitna slova i pismena. Sve mukom muči i čeka, što će biti.

Prozborili tada mudroznanci:

- "Izgorjeli tvoji župančići. Gle pepela baš od desne ruke prvog župančića. Po pepelu i prst mezimac znamo i nokte smo izbrojiti kadri!"

Za njima se digli vrači sa stolica:

- "Suđenice im vatru dosudile, zato se vatra iz zemlje porodila, župančiće tvoje pokopala", progovoriše vrači čarobnjaci te zabaciše mantije na pleći.

Vrači rekli, al suci porekli, jer je ljuta vražda među njima.

- Nije se vatra iz zemlje porodila, nego ju je zlotvor podmetnuo, a zlotvor utekao u deveto carstvo i nikada ga dostanuti ne ćeš" zaključiše sudije, prijekim okom ošinuše vrače i zaklopiše svojih deset knjiga.

Zakukala sva čeljad na dvoru; tko od koga jače zakukao, al najviše crna duša dvorski, kako bi se županu omilio. I još zlotvor lijevu ruku u njedrima nosi. "Da mi tuga grudi ne prokine!" a kad tamo ono krije ruku, što mu je bez palca.

Ali župan od toga dana nigdje mira ne nahodio. Od rane zore, do poznoga mraka konja jaše gorom i planinom, kako bi mu srcu odlanulo.

Tako i ovoga dana odjašio do one daleke gore crne, svu goru prošao, te se tužan kući vraća. Jaše župan stazom niz planinu, kad al vidi: tamo na panju stoji stvorak, sitan kao cvrčak. Lakte podbočio a glavicu nakrenuo. Kad župan do njega, a maljutak će:

- "Zdravlja ti želim, svijetli župane!"

- "Hvala, kepčiću!" odvraća župan i čudi se, gdje ga onolišni stvorak tako bodro pozdravlja.

- "Da nisi nešto tužan?" pita Toporko i prišćuri očice.

- "A što je tebi do toga?" sve se više čudi župan kepčiću.

- "Rad sam da ti pomognem. Dat ćeš mi za plaću pol vreće lješnjaka".

- "Dao bih ti i pola županije" odvraća župan i uzdiše teško, gdje mu nitko pomoći ne može.

- "Vrzi me na konja pred sebe. Za jednim smo putem. Nego da si malo konja potjerao, jer mi je bolnome glava u torbi." - Dignu župan Jurina Toporka na sedlo i potjera konja put grada svoga. Putem Toporko županu govorio:

- "Ti ništa ne pitaj nego sutra o podnevu naredi, neka se skupi sva tvoja čeljad pod li-pom na zbornomu mjestu i da ni jedan od njih ne usfali. Još zapovjedi, da ti dođu svi bez oružja, samo sjekire da ponesu, al neka su sjekire bez toporišta. Ja ću ti na zbor doći i koje ti toporište od mene bude, na ono ti pokušaj svačiju sjekiru. Nađe li se koji od dvorjana te moje toporište na njegovu sjekiru pridjelano bude, i ako je taj dvorjanin još i sakat na lijevi palac, onda znaj: on je zlotvor tvojih župančića. I da ga glave lišiš, ako hoćeš, da ti se sinovi vrate.

Ne vjeruje se pravo županu, gdje ga maljutak uči, što mu je učiniti, no koga ne ćeš poslušati, kad si u nevolji, kojoj lijeka ne znaš? Obeća on dakle Toporku, da će onako učiniti.

Tako oni do dvora stigoše. Kad u dvoru sjašiše, zapovjedi župan svome ubrusaru, da Toporku dade pola vreće lješnjaka iz vrta županova, a Toporko još umoli, da povežu vreću i da na nju udare pečat županov. Kad ubrusar to učinio, reče Toporko županu: - "Još dopusti, svijetli župane, da na ovome pečatu odjašim u goru."

Nasmija se župan. On to od maljutka za šalu primio, pa mu dozvolu izdao, da na pečatu jaše. Zahvali Toporko, naprti onu vreću na leđa i ode iz grada, te do kolibe drvodjele.

Lijepa večer, a baka pošla poljem kroz lan, da vidi nije li mu suša nahudila. Spazi Toporko baku, ostavi vreću na kraj sloga, prišulja se kroz lan do bake, a kako se baka sagnula da bolje prigleda lan, šapnu Toporko iz sloga, k'o da cvrčak gudi:

- "Šuti bako, nikome ništa ne kazuj, nego sutra prije nego svane, dođi mi na rudinu i ponesi onu šubaricu, koja je pravo moja. Tamo na rudini ima klen, koji je najviši. Na njega se popni, bako, što više možeš, ako sam ti drag! Vidjet ćeš mene gdje dolazim na pramku magle, a samnom druga devetorica na devet oblačića! Kad doplovimo, pa kad budemo na vjetru uz klen prolazili, ti brzo pruži meni moju šubaricu. Kad se ja za nju uhvatim, ti je, bako, ne puštaj, već potegni, što ti snaga daje."

U bake od radosti srce zaigralo. Čuje i pozna sitno grlo svojega Lutonjice, gdje joj govori iz lana. Al kad se sagnula, da ga vidi, a ono nigdje nikoga, samo jedna hitra pruga preko lana bježi - ono ti vršike lana dršću, kuda se Toporko slogom šulja. Odma baka pogodi što je, i više ne traži Toporka.

Ništa baka ne dvoumila, povjerovala svom prkonjici, ostavila lan, neka se sušom sam opravlja, kako zna, a ona pohitila kući, da nađe šubaricu, neka joj je sutradan pri ruci.

A Toporko krišom, sve kroz lan k'o prepelica, na kraj slogâ stigao, opet uprtio svoju vreću i pošao do županove konjušnice.

- "Evo, udario župan pečat svoj na vreću i zapovjedio, da mi dadeš konja najbržega, kako bi još noćas vreću odnio, kuda mi je župan naredio," reče Toporko konjušaru.

A što ne možeš sa pečatom župana?! Vidi konjušar znamen svoga gospodara, povjeruje kepcu i izvede mu konja. Još maloga na sedlo posadi i vreću mu dodade, te ošine konja, nek je brži. A Toporko, kako s konjem poletio i njemu se u grivu uhvatio, tako leti k'o perce na vjetru put one gore crne. I putem sve konja podstrekuje: boji se jadan, neće li prikasniti.

Mjesec da će izaći, a Toporko podno gore. Skoči on s konja, topnu ga nožicom, nek ide, kuda ga volja, a Toporko pohita stazom na planinu. Tamo u ljeski kuzoliće našao, zapunio ih županovim lješnjacima, bacio onu vreću, te upravo kad mjesec na ponikvu, eto i Lutonjice Toporka.

- "Dobar večer, djede! Eto lješnjaka, kakovih ne pamtiš!

Djedu Neumijki odmah zazubice - a kad ugledao onakove lješnjake, ne može da čeka do jutra, da ih okusi, nego reče djeci:

- "Ajde, đaci, neka i mi jednoč večeramo, neka znate kojega ste dana prvu mudrost naučili."

Posjedoše dakle krugom nad ponikvom, da blaguju. Ali Toporko župančiće naučio:

- "Vi hrskajte, ali jesti nemojte, kako bismo sutra gladni zoru prevarili." - Uze djed svojih šest kuzola u krilo, a đaci posjedaše sve po dvoje uz jedan kuzolić, te kad ih stade hrskanje, sve se vjeverice na gnijezdu podignule. Podignule se pa izvele mlade svoje na najtanje bukove hvoje, da gledaju s njima, tko to onako slatko hrusta nasred noći i na mjesečini?

Još đaci po dvoje ne dospjeli ni do polak svoga kuzolića, a djed Neumijka već svojih šest smirio - takovi su brajne u tog djeda zubi.

Slatko se djed najeo, lijepo se nasmijao i Toporku rekao:

- "Valjaš, momče, Lutonjica Toporko! Od kada me teče, ovakovih lješnjaka u gori nalazio nisam!"

VII.

Prevarili lješnjaci djeda. Kako ga glad ne mori, tako mu se predjutro sanja, da je istom pola noći. Spava dakle djed, kao što se spava o pola noći, a ono zora tek što ne zarudi. A đaci, gladni, prosnuli se daleko prije zore, tiho poustajali, pa iz pećine na ponikvu izišli.

Jutro bijelo, kano krilo golubovo, a mekane magle nad ponikvom prohode, rekao bi: bjelorune ovce. Ne oklijevaju župančići i Toporko, nego svaki sebi po ovčicu hvata - posjedali svaki na svoju ovčicu maglicu, pa se od planine otisnuli, pa još, kako ih djed naučio, za dóbrim vjetrom zazviždali, neka im drži vjetar povod na okupu i neka ih veže jedno uz drugoga. Dunu dobar vjetar sa druge kosine i ponese djecu niz proplanke.

Plove oni, mili brate, plove! i nikada ljepšeg časa, nego kad su nad ravnicu stigli i put

male rudinice zaplovili.

A na rudini, na klenu najvišemu, čeka baka još od tvrdog mraka. Čeka ona zoru, k'o ozebo sunca, - još što bi zoru čekala, al što čeka čupavog Toporka! I baš u neke baka sa one visine klen promjerila i počela da misli: - "Što li je mene, staru, na tu visinu dalo!"

Kad al iz daleka vidi ona: plovi oblak na deset razdjela. Rujna zora sav oblak ražarila, pa se na njem ruji desetero dječice, kano da su nanizane jagodice. Sve baka zaboravila, što misliti nakanila, i dobro, kad od prevelike radosti sa klena ne skočila!

Oblak pravcem k baki - a kad on već uz klen strugnuo, a baka ti pruži onu šubaricu, koliko joj ruka siže. Uhvati se hitar Toporko za šubaricu, trgnulo se deset oblačića unatraške, kao da je jedan; unatraške, pa onda opet s vjetrom, da će unaprijeda. Ali čvrsto drži baka, još čvršće Toporko, a najčvršće šubara među njima. Čas il dva baka se s vjetrom konobala, al u bake srce ne popušta. Trgnu ona k sebi, što joj snaga daje. Kano da je čudo oblak savladalo, osjetio oblak odjedared težinu od djece, poletio dolje prema travi i povukao za sobom i šubaru i baku. Što bi dlanom o dlan udario: cec! sjedi baka na zelenoj travi, a oko nje desetero djece. Tako zreli kesten sa debla opada i rasipa krugom svoje ježurice!

Kad oni sjeli, izmakli se ispod njih oni oblaci, te poletjeli prazni u visinu, kao pahulja, kad za njom duneš.

Baš kruto sjela baka na tvrdu cjelinu - a kruto i dječica. No kako postigli, što im srce iskalo, to im se učini, da nikada mekše sjeli nisu! Ne znadu, tko će koga prije od milinja zagrliti: il Toporko baku, il baka Toporka, il župančići jedan drugoga, jer eto na vidiku im se županov grad pomalja! - Neka je daleko, al su s njime na jednoj cjelini!

Kad si sretan i sunce za tobom žuri, ne treba mu tek stazu prtiti! Tako u tili čas nad baku i dječicu sunce granulo i obasjalo ih, a oni još na travi sjede!

Spomenulo sunce Toporka, da odmiče vrijeme.

- "Hajde da požurimo", reče on, "čeka nas župan. Sazvao zbor, a ne može da zboruje bez tebe, bako!"

- "Nek sam i to dočekala", pogizda se baka, popravi peču na glavi, da je priličnija i pohita preko polja, da ne zakasni na zbor. A za njom dječica, kao pilići za trčkom.
VIII.
Sjedi župan Jurina pod lipom, na stolici srebrom okovanoj, a stolica podignuta na dvije stepenice; stepenice baršunom obložene. Uz župana samo njegov hlap, koji će ga na zboru poslužiti. Pred županom na deset koraka poredala se sva čeljad i dvorjani - a sve mukom muči s počitanja.

Nije župan Jurina naučio tako zborovati: bez oružja i bez vitezova, bez vlastele i bez bojnog kâna. Nemilo je njemu do zla boga. A još mu se i ona tuga oko srca ovila, kano guja oko grane. Al što mu je gore, to se tvrđe drži. Jer ako će župan tugu svoju iznositi pred čeljad i kmetove, tko će onda vladati županijom?

U to zagleda župan, kako k njemu ide jedna sirotica baka, a za njome dječica - sve gola sirotinja. Kad se malo zboru primakoše, stadoše dječica, samo jedan najmanji uhvatio baku za ruku i pošao s njome bliže k županu.

Razvedri se duša u župana, kad opazi onoga maljutka u čupavoj šubarici.

- "E, u ovu ti se šubaricu još zerku uzdajem," obradova se župan u sebi, "a sve drugo izdalo je!"

A Toporko i baka priđoše k županu i sagnuše koljeno pred njime. Toporko pako reče:

- "Dođoh ti, župane, kako smo urekli, i dovedoh staru majku svoju, jer i meni treba, tko će mene na zboru poslužiti. Nego jednu milost još u tebe pitam. Evo braća moja mole tebe, gospodara svoga, da dopustiš, da gdjegod u prikrajku gledaju, kako se zboruje."

Nasmija se župan u sebi:

- "Ovako ti još zborovao nisam, da mi bake i sitna dječica na zbor dolaze." Al je župan srca milostiva, pak kad vidje onu djecu sirotinjsku, likom opasanu, a kuštravu kano šumske zvijerke, ne može da im molbu odbije. Dopusti dakle župan Toporku, što ga molio, a djeca, kako doliči bosom i nejakom, obađoše na daleko zbor, da ne budu starijima na smetnju, te priđoše odostrag i poredaše se uz lipino deblo, iza stolice svijetloga župana. A u travi, uokolo lipinog debla, ko da nekakovo srebro viri, zakriveno listom i iverom. Tko ih naći umije, ono viri balčak do balčaka, njih devet na broju.

Skine Toporko šubaricu, predaje je baki i reče:

- "Samo ti mi, bako, šubaricu sačuvati znadeš, a vidjela si, koliko nam vrijedi!"

Primi baka šubaricu, a Toporko stupi pred župana.

- "Hora je, župane! krikne Toporko, skokne lagan, prebaci se u zraku - te što bi okom trenuo, leži na crvenom baršunu županu do nogu toporište, gotovo, izdjelano. A kepčića nestalo.

Prenerazi se čeljad. I županu na čudo bi se dalo, ali svakom čudu vremena se hoće, a župan treba da radi, kako je s Toporkom dokončao.

Zapovjedi dakle župan hlapu, da uzme ono toporište i da obreda svu čeljad, te da primjeri, na čiju li je sjekiru toporište pridjelano. Ne zna čeljad, što će od toga biti, a hlap od jednog do drugog ide.

Toporište veliko, ni u jednu ušicu ne može, al kad došlo do dvorskoga, sjelo toporište odmah u sjekiru dvorskoga i stoji kano saliveno; vidi se: za ovu je sjekiru tesano. Prinese hlap sjekiru županu:

- "Sjekira je dvorskoga, župane!"

Župana kao da si mačem ošinuo. Al on hlapu samo zapovijedi, da rastavi opet sjekiru od toporišta, jer je svaki na tom zboru bez oružja. A onda reče:

- "Čeljad nek odstupi, sâm dvorski nek pristupi."

Prišao dvorski do župana, a lijeva mu ruka u njedrima. Tamo iza stolice županove provirilo kuštravih devet glavičica. Bistre oči oštro ti se zagledale, ništa njima izmaknuti ne će.

- "Da izvadiš ruku iz njedara, da vidimo, kakvo srce kriješ!" reče župan, a oči mu strašne kao oči orla, kad nad zmiju ide.

Al su strašne oči i u dvorskog, ko u risa, kad će da zaskoči. Te kako se jedan drugome u oči zagledali, tako jedan drugom dušu progledali.

Sagne se dvorski kao da će kleknuti, domogne se svog tajnog noža i nasrne na župana goloruka.

Župan goloruk, a čeljad se odmaknula - dok priskoči čeljad, župan će poginuti!

Ali ispod lipe, kano roj pčelica, priletjelo devet župančića, u ruci im devet dobrih mača. Na mačeve dočekaše dvorskog i desnu mu probodoše ruku. Okupili župančići dvorskog, kano vižlad kad okupi vuka. I vuk će ti od vižladi poginuti - a dvorski će od djetinjih mača.

Kriknu čeljad, priskočili dvorjani, digli ruke da obrane gospodara svoga, al već dotle djeca svog oca obranila, a zlotvora sa crnom rastavila dušom.

* * *

Kako ne bi junak sina prepoznao, kad ga brani mačem, kojemu ga je junak sam naučio? Prepoznao župan Jurina sinove, kleknuli župančići pred njega, sagnuo se župan nad dječicu, te ne pitaj, što je jošte bilo, jer i junak gdjekad suzi ne odoli.

I sve bi bilo, da ne može bolje, kad al zakukala sirotica baka. Nitko i ne misli, da Toporka nema.

- "Nestalo ga, pa što onda?" misli zbor. "Ostavio svoju šubaricu, poslužio pošteno gospara, riješio ga crnog dušmanina, spasio mu sinove i život, pa ga u tom poslu i nestalo. Drukčije i ne biva!"

Al tako baka ne sudi. Ona ti jedina znade, kako boli srce za Toporkom! Zakukala, naricati stala i zbor proklinjala:

- "Tko je tebe lane materino, na gospodske uputio zbore!" - te da će naričući sa zbora otići.

- "Ne plač', bako, ne kvari nam slavlja", viknu njojzi hlap, "evo tebi, što je tvoje", te joj dobaci ono toporište.

Poletjelo toporište, u zraku se prebacilo, a baka ga dočekala u naručaj. A kako se toporište prebacilo, tako u naručaj baki pao živ i zdrav Toporko! Nasmijao se Toporko, pricvrljio se baki oko vrata kano čičak, pa je ljubi, mili bože, ljubi! - a bakinog naricanja ko da nikad bilo nije. - Te kad se ona Toporka nagrlila, otrese malo oplećak po ramenu i rekne, ko da nikad ništa bilo nije:

- "Nemoj, dijete, da mi ruho prljaš. Jošte nismo zborovanje svršili, a ovo je moje mjesto bilo." I stane u kraj hlapa, do županove stolice, da ne bi zbor bez bake štogod dokončao.

Kad se župan nagrlio sinova, reče njima i Toporku neka mu pričaju, kako se sve zgodilo.

Župančići ispripovjedili, kako je sve bilo, i kad je župan razumio, koliko je njima valjao Toporko, upita on maljutka:

- "A kakovu nagradu pitaš, kepčiću?"

Pogledaše se župančići i Toporko, nasmijaše se, te kliknuše u jedan glas:

- "Da nam ono oknašce u zidu ostaviš."

Zamislio se župan, mnoge misli mu glavom prohode:

- "U ludo sam diz'o zidove do neba," misli on, "nisu meni mîri i zidovi djecu sačuvali, nego rupa, koju kepčić probi! Pa našto mi onda mîri i zidovi? Našto mîri, kad im rupa treba?"

U župana duša blagorodna! kada daje, na pregršti daje, kada misli, na veliko misli. Podigao se, ele, župan sa stolice srebrom okovane, uspravio se krasan junak pod granatom lipom i glasom gromkim čeljadi probesjedio:

- "Potecite, dvorjanici moji, prinesite dlijeta i čekiće, prinesite gvožđa i trnokope, danas ćemo rušiti zide oko grada - sam ću župan prvi kamen svaliti. I poslat ću četir glasonoše, nek razglase širom županije, neka znadu sebri i gospoda: stoji sada bijeli dvor županov kano golub, a na božjoj ruci, stoji sada bijeli dvor županov, kano srce, a na čistom dlanu! Nit ga mîri nit zidovi kriju, nit ga išto brani ni zaklanja, doli jedne vjere u junake moje."

Zakliktalo nato sto gromkijeh grla, da sve ori preko polja ravna. Ono klikće čeljad od radosti:

- "Progledat će svi prozori grada, kano slijepac, kad mu mrenu skineš!" - Čulo se na daleko klicanje, sabralo se puka i naroda, doteglili sprave i naprave, te se praši oko dvora stijenje i kamenje, gdje ga ruši volja župana.

A djedu se Neumijki u pećini kihnulo, jer mu sunce palo na obraze. Skoči djed Neumijka i odmah vidi, koliko se prevario. Istrčao na ponikvu, a na nebu tek što nije podne. Jedva gdjegod još koji oblačak, kud će djed koraknuti, takovo ti je danas sunce nad svijetom! Opružio djed skorohode, koraknuo, koračio, što može bolje, da dostigne uskoke.

Al kad on nad grad, ima što da vidi. Pozna djed dakako, što se ono radi. I milo mu je i za čudo mu je, gdje se ruše zidi oko grada - i odmah djed svemu oprostio. Pa kako ti nitko od velikog posla na njega i ne gleda, tako on tihano sjeo na rub kule županove, opustio niza zid noge i skorohode, pa se teško zamislio. Gladi bradu i teško mu je vjerovati, što na svoje oči gleda: eno ga sam župan kamen odvaljuje!

- "E, poravnat ću se s njime, jer je eto veliko dobro učinio! Ali ti nikada njega progledati neću!", riješi konačno djed Neumijka, te se sagne onako sjedeći nad onu dubljinu pod kulom i pritegne dobro opute na skorohodu, kako će što prije opet u goru, gdje poznaje zvijerku.

* * *

Ostario župan, dorasli župančići. A kako ona županija vele prostrana bijaše, tako je podijeliše među se na osam županija, a najjačega među sobom izabrali, te ga zakraljili. I vladao kralj sa braćom županima složno i blagoslovno onim županijama, te se i sad još spominje ono doba.

A Toporko i baka vrvili širom kraljevstva. Svuda peča i svuda šubarica, i bez svega bi lakše moglo biti ono kraljevstvo, nego li bez njih dvojice.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Išetao župan Jurina po svojoj prostranoj županiji, da vidi, gdje što ima i komu što treba. Tako dospio i do jedne male rudinice. Na rudinici probilo iz zemlje devet javorića, ali im niotkuda vode nema. Ražale se županu Jurini javorići, pa on zapovjedi kmetovima, da navedu vodu do njih.

# data[].attributes.body
(...) A bijaše među vilama jedna mala vila, po imenu Kosjenka, koja bijaše ove noći prvi put sašla na zemlju sa oblaka.

Učinilo se Kosjenki vrlo divotno jašiti ovako kao vihor po noći na konjicu. A baš ona bijaše uhvatila najživljeg vranca: malenoga a ljutoga kao vatra. Trči vranac sve uokrug sa drugim konjima, a najbrži je od sviju. Sve po njemu pjena prska.

Ali Kosjenki se htjelo još bržega jahanja. Sagne se ona i uštipne vranca za desno uho. Poplaši se vranac, digne se na stražnje noge a onda poleti ravno preda se, ostavi druge konje, ostavi livade i odnese kao vihor Kosjenku u daleki svijet.

Mililo se Kosjenki ovo strelovito jašenje. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Regoč

Ivana Brlić-Mažuranić

I.

Jedne lijepe ljetne noći čuvali konjari na livadama konje. Čuvali, čuvali, a napokon zaspali. Kad oni zaspali, doletjele sa oblaka vile, da se malo poigraju sa konjima po vilinskom običaju. Uhvatila svaka vila po jednog konjica, sjela na njega pak ga šiba svojom zlatnom kosom i tjera ga uokrug po rosnoj travi.

A bijaše među vilama jedna mala vila, po imenu Kosjenka, koja bijaše ove noći prvi put sašla na zemlju sa oblaka.

Učinilo se Kosjenki vrlo divotno jašiti ovako kao vihor po noći na konjicu. A baš ona bijaše uhvatila najživljeg vranca: malenoga a ljutoga kao vatra. Trči vranac sve uokrug sa drugim konjima, a najbrži je od sviju. Sve po njemu pjena prska.

Ali Kosjenki se htjelo još bržega jahanja. Sagne se ona i uštipne vranca za desno uho. Poplaši se vranac, digne se na stražnje noge a onda poleti ravno preda se, ostavi druge konje, ostavi livade i odnese kao vihor Kosjenku u daleki svijet.

Mililo se Kosjenki ovo strelovito jašenje.

Trče oni kao vjetar ukraj polja, ukraj rijeka, ukraj livada i brda, ukraj dolina i brda. - "Bože mili, koliko li stvari zemlja nosi," pomisli Kosjenka radosno, gledajući ove ljepote. No najviše joj se svidjelo, kad projuriše ukraj jednog kraja, gdje bijaše gora a na njoj divna šuma, pod gorom dva zlatna polja kao dvije zlatne marame, na njima dva bijela sela kao dva bijela goluba, a malo podalje velika voda.

Ali vranac ne će da stane ni ovdje ni nigdje, nego on juri kao bijesan dalje i dalje.

Trči tako vranac sa Kosjenkom dugo i dugo i napokon dođoše do jedne silne ravnice a sa ravnice studen vjetar piri. Uleti vranac u ravnicu, a ono sama žuta zemlja - nigdje ni travke ni drveta, a sve veća studen, što dalje ulaze u ravnicu. Kolika pak ono bijaše ravnica, ne da se ispripovijedati, jer je živ čovjek ne bijaše nikada prošao.

Vranac s Kosjenkom juri sedam dana i sedam noći. Sedmi dan pred zoru stigoše do srca ravnice, a u srcu ravnice stajahu porušene zidine strahovito velikoga grada Legena, u kojemu vladaše silna zima.

Kad je vranac s Kosjenkom dojurio pred drevna vrata Legena, prebaci Kosjenka svoje vilinsko velo preko jedne zidine i uhvati se tako zida. Vranac ispod nje otrči - i kako otrčao, tako do svoje starosti jurio amo tamo među silnim zidinama Legena grada, dok napokon ne stigne na vrata od sjevera i istrča opet u ravnicu - Bog te pita kuda!

Kosjenka pak sađe sa zida i stane hodati po gradu, studenom kao kost. Svoju vilinsku koprenu, bez koje ne mogaše poletjeti u oblake, bijaše svila oko ramena, jer nju čuvaše vrlo. - Hoda Kosjenka tako po Legenu, hoda, i sve joj se čini, da negdje mora naići na neko čudo u ovom gradu, koji bijaše tako čudesan i silan. No ipak ne vidi nigdje ništa nego silne razvaljene zidine i ne čuje ništa nego kako puca kamen od studeni.

Najednom, kada Kosjenka zakrenula oko najvećega zida, a ono pod zidom spava golem čovjek, veći negoli najveći hrast u najvećoj šumi. Na tom čovjeku ogromni plašt od debela platna, a opasao se remenom od pet hvati. U toga čovjeka glava velika kao najveći badanj, a brada kao stog kukuruzovine. Tako je velik taj čovjek, da bi tko pomislio: ono se crkveni toranj povalio uza zid.

Zvao se pak taj čovjek Regoč i življaše u Legenu gradu i nije imao posla nego da broji kamenje Legena grada. Ne bi ga on nikada mogao izbrojiti, da ne imađaše onako veliku glavu kao badanj. Ali ovako brojio on i brojio - već hiljadu godina tako brojio i bijaše već izbrojio trideset zidina i petora vrata legenska.

Kad je Kosjenka opazila Regoča, skrstila ruke od čuda. Ne mogaše ona pomisliti, da ima ovako velikoga stvora na zemlji.

Sjedne Kosjenka Regoču do uha (a bijaše uho Regočevo veliko kao cijela Kosjenka) i povika mu u uho:

- "A nije li ti zima, baća?"

Probudi se Regoč, nasmije se i pogleda Kosjenku.

- "Ej! zima, dakako da je zima," progovori Regoč takovim krupnim glasom, kao da grmi iz daleka. A bijaše Regoču silni nos pocrvenio od studeni, a kosa i brada bijahu posuti injem.

- "Bože moj, ovoliki silni čovjek, pak ne ćeš da si učiniš krov protiv studeni," reče Kosjenka.

- "E, zašto bi?" reče Regoč i nasmije se opet, "doći će sunce."

Podigne se Regoč da sjedne. Sjedne on, omahne desnom rukom po lijevom ramenu a lijevom rukom po desnom ramenu i otepe silno inje: sa svakoga ramena toliko inja, koliko bi snijega skliznulo sa jednog krova.

- "Čuvaj, čuvaj, baća, zatrpat ćeš me!" - viknu Kosjenka. Al je Regoč jedva i čuje, jer je daleko od Kosjenke do njegova uha, tako je visok, kad sjedi.

Podigne zato Regoč Kosjenku sebi na rame, reče joj za svoje ime i za svoj posao, a ona njemu reče, kako je ovamo dospjela.

- "Eno gledaj i sunca" - pokaže zatim Regoč Kosjenki.

Pogleda Kosjenka, a ono se diže sunce, blijedo i slabo, kao da nema koga da grije.

- "Lud si ti, Regoču, zaista si lud, što ovdje živiš i život svoj baviš brojeći pusto legensko kamenje. Hajdemo, Regoču, da vidiš krasote po svijetu i da si nađeš vrednijega posla," - reče Kosjenka.

Nikada još ne bijaše Regoč pomislio, da si traži ljepšeg mjesta od Legena grada, niti je kada pomislio, da ima boljega posla od njegova. Nego je Regoč uvijek mislio: "Dosuđeno mi da brojim po Legenu kamenje," pa nije za ništa bolje pitao.

Al mu Kosjenka nikako ne dade mira, nego ga nagovara, da pođe s njome po zemlji.

- "Odvest ću te u krasan kraj, gdje je stara šuma, a uz šumu dva zlatna polja," - govori Kosjenka.

Dugo govoraše Kosjenka. Regoč pak ne bijaše još nikada ni s kime razgovarao te ne uzmogne odoljeti nagovaranju.

- "Pa hajdemo!" - reče on.

Obradovala se Kosjenka tomu veoma.

No sada je trebalo stvoriti zgodu, kako će Regoč Kosjenku nositi, jer u Regoča ničega ne bijaše.

Zato izvadi Kosjenka iz njedara malu vrećicu punu biserja. Bijaše joj taj biser dala njezina majka u oblacima prije negoli ju pustila da ide na zemlju, govoreći: "Ako ti bude što trebalo, samo odbaci jedan biserak, i ono će se stvoriti što trebaš. Čuvaj taj biser, jer na svijetu ima toliko stvari, da ih sve više treba".

Izvadi dakle Kosjenka zrnce bisera i odbaci ga - a ono se pred njom stvori košić, upravo velik kao i Kosjenka, a na košiću petlja, upravo velika kao Regočevo uho.

Skoči Kosjenka u košić a Regoč podiže košić i objesi ga sebi na uho kao naušnicu.

Kad se Regoč nasmije, kada kihne ili kada podrma glavom, ljulja se Kosjenka kao na njihaljci, a ovo njoj bijaše vrlo milo za putovanje.

Htjede Regoč sada da pođe i zakoračio on već korak od deset sežanja. Ali ga Kosjenka ustavi pa ga još umoli:

- "Bismo li mi, Regoču, mogli proći pod zemljom, da ja vidim što pod zemljom ima?"

- "Kako da ne bismo mogli!" - odgovori Regoč, koji mogaše šale probiti zemlju, ali mu ne bijaše još nikada palo na pamet, da gleda što pod zemljom ima.

No Kosjenka željaše da upozna sav stvor božji - i tako se oni dogovoriše, da će pod zemljom putovati, dok ne stignu pod onu šumu, gdje bijahu ona zlatna polja. Tamo da će izaći.

Kad se bjehu tako dogovorili, počne Regoč da probija zemlju. Podigao Regoč svoju silnu nogu i udari prvi put po zemlji - a ono se potrese čitavi veliki grad Legen i povali se mnogo zidova. Podigne Regoč po drugi put nogu i udari o zemlju - a ono zadrhta cijela ravnica. Podigne Regoč po treći put nogu i udari o zemlju - a ono zadrhta pol svijeta, i prokine se zemlja pod Regočem, a Regoč sa Kosjenkom propadne pod zemlju.

Kad oni dolje, al pod zemljom sve prorovano: na sve strane putovi i stupovi i sam Bog bi znao, tko onuda toliko prolazi. I čuju se vode gdje šume i vjetrovi gdje pire.

Pođoše oni tako po jednome putu i donekle im bijaše svijetlo od one pukotine, kroz koju bijahu propali. Ali kad oni dalje, a ono sve veći mrak - crni mrak, kakvoga nema nego pod zemljom.

Regoč sve jednako i po mraku ide. Hvata se silnim rukama od stupa do stupa.

Kosjenku obuzme strava od onolikoga mraka.

Uhvatila se ona Regoču za uho i povika: "Mrak je, Regoču!"

- "E, pa neka je," - odvrati Regoč. "Nije mrak došao k nama, nego smo mi došli k njemu."

Razljuti se Kosjenka, što je Regoču svašta pravo, a ona se bijaše ponadala velikim stvarima od tako silnoga čovjeka.

- "Teško si ga meni uz tebe, da nema mojega biserja", - razljuti se Kosjenka.

Zatim ona odbaci jedno zrnce biserja, a ono se njoj u ruci stvori svjetiljka, jasna kao da zlatom gori. Mrak uteče dublje u zemlju, a putovi se podzemni rasvijetliše na daleko.

Obradovala se Kosjenka svjetiljci, jer joj se pokazuju čuda, što od starine pod zemlju propadoše. Na jednom se mjestu vide dvori gospodarski, sve vrata i prozori zlatom obloženi a crvenim mermerom ozidani. Na drugome mjestu opet: oružje junačko, tanke diljke i teške demeskinje, alemom i dragim kamom urešene. Na trećem mjestu: blago davno pokopano, zlatni pladnji i srebrne čaše, dukatima zapunjene - i kruna carska, triput prežežena. Sve je ovo po volji božjoj dospjelo ovamo pod zemlju i tajna je božja, zašto toliko blago mora ovdje počivati u miru.

Ali Kosjenki zablistala u oči ovolika čuda, pa umjesto da pođu dalje ravno putem, kuda bijahu odlučili, umoli Kosjenka Regoča, da je pusti na tle, da se poigra, da se nadivi čudima i da pregleda tajne božje.

Spusti Regoč Kosjenku, a Kosjenka uze svjetiljku svoju i otrča do dvorova, do oružja i do blaga. Kako joj se u igri ne bi izgubila vrećica biserja, metnu je Kosjenka do jednoga stupa.

Regoč pak sjedne malo podalje, da počine.

Stala se Kosjenka igrati sa blagom, razmatrati i premetati divote. Prebacuje po sitnim rukama žute dukate, ogleda čaše srebrom urezane i meće na glavu krunu triput prežeženu. Poigrala se, pregledala i nadivila se, a onda opazi još jedan vrlo tanani štapić od bjelokosti, koji bijaše oslonjen o jedan silni stup.

A upravo samo ovaj tanki štapić držaše onaj silni stup, da se ne sruši, jer stup bijaše od vode posvema izlizan. I zato bijaše Bog onako spustio štapić - i oslonio se taj štapić pod zemljom o stup.

Ali Kosjenka se upita:

- "Zašto li upravo onaj štapić tamo stoji?" I pođe te odmakne štapić, da ga ogleda.

Kad al Kosjenka prihvati štapić i odmakne ga, zaječe podzemni putovi, zanjiha se čitavi onaj silni stup, zanjiha se, uruši se i osipa se čitavo brdo zemlje. Zatvori se, zatrpa se put između Regoča i Kosjenke - niti čuju niti vide jedno drugo, niti mogu jedno k drugomu.

Tako eto bješe uhvaćena pod zemljom mala vila Kosjenka! Zatvorena je živa u onom velikom grobu i možda nikada ne će vidjeti onih zlatnih polja, kojima bijaše pošla. A to sve zato, što nije htjela da putuje ravno, kuda bijahu nakanili, nego se sustavljala i svraćala desno i lijevo, da uhodi tajne božje.

Zaplaka, zakuka Kosjenka, traži kud bi došla do Regoča. Ali ona vidje, da nema prolaza i da joj spasa nema - a njezina vrećica bisera, koja bi je spasila, ležaše zatrpana pod zemljom.

Kad je sve ovo vidjela Kosjenka, prestade plakati, jer bijaše vrlo ponosna, i pomisli: - "Nema druge, valja umrijeti. Od Regoča mi pomoći nema, jer je Regoč luda glava, koja ni sama sebi ne pomaže, a kamoli da se dosjeti, da meni pomogne. Nema druge, treba umrijeti."

I pripravi se Kosjenka odmah na smrt. Ali hoće ona, neka znade, tko je jednom u tom grobu nađe, da ona bijaše roda visokoga. Zato meće na glavu krunu triput prežeženu, pa uzima u ruke štapić bjelokosni, a onda legne da umre. Uz Kosjenku nikoga nema, samo njena svjetiljka što sjaji kao da zlatom gori. A kako Kosjenka bivaše sve hladnija i ukočenija, tako je i svjetiljka sve po malo gasnula.

Regoč pak zaista bijaše luda glava. Kad se ono urušio stup i kad se zasula silna zemlja među njim i Kosjenkom, nije se on ni makao, nego ostade onako sjedeći u mraku. Tako on još neko doba sjedio, a onda se istom nakani da pođe i da vidi što je tamo.

Napipa on u tami do onoga mjesta, gdje prije bijaše Kosjenka, napipa i osjeti, da se tamo zemlja zasula i da na onu stranu više nema prolaza.

- "Eh! Na onu stranu više nema prolaza," - pomisli Regoč - i više ništa nije znao o tom pomisliti, nego se okrene, ostavi brdo zasipano a za brdom Kosjenku, i pođe natrag putem, kud bijahu došli od Legena...

* * *

Ide tako Regoč, ide svojim putem, sve od stupa do stupa. Već je daleko poodmaknuo, al sve mu nešto nije pravo. Ne zna Regoč sam, što je ono, što mu nije pravo.

Popravlja on remen na pojasu: da ga možda remen ne steže? Pa onda proteže ruku u ramenu: da mu možda ruka nije zaspala? Ali nije ni ovo ni ono, nego mu još jednako nije pravo. Čudi se Regoč: što li je to njemu? Čudi se i od čuda potrese glavom.

Kad Regoč potrese glavom, zaljulja se košić njemu na uhu. A kad je Regoč osjetio, kako je košić lagan i kako u njemu Kosjenke nema, onda Regoča stisnulo kruto u srcu i prsima, i on se, luda glava, ipak dosjeti, da ono njega mori žalost za Kosjenkom, i dosjeti se, da valja Kosjenku spasiti.

Teško se bijaše Regoč tomu domislio, al kada se domislio, onda se kao vihor okrenuo i poletio natrag do onoga mjesta, gdje bijaše ostavio zasuto brdo, a za brdom Kosjenku. Poletio i za čas tamo stigao. Kopa Regoč objema rukama brdo, kopa, kopa i za čas otkopa veliku rupu i ugleda Kosjenku. Leži Kosjenka u zlatnoj kruni prežeženoj, već je ohladila, sva se ukočila, a kraj nje svjetiljka - plamen joj sitan kao najmanja krijesnica.

Da je Regoč viknuo od žalosti, potreslo bi se podzemlje i ugasla bi sasvim svjetiljka - nestalo bi i one male svijetle krijesnice kraj hladne Kosjenke.

Ali Regoča bijaše od žalosti tako stisnulo u grlu, da nije mogao viknuti, nego pruži svoju silnu ruku i polagano dohvati hladnu Kosjenku i položi je na svoj dlan, te je grijaše i grijaše među oba dlana kao zimsku ptičicu. I gle! Iza nekog doba makne Kosjenka ručicom, i svjetiljka odmah jače zasvijetli. A onda maknu Kosjenka glavom, i plamen na svjetiljci još jače zasvijetli. Napokon otvori Kosjenka oči, a svjetiljka plane tako jasno, kao da zlatom gori!

Kosjenka pak skoči na nožice, uhvati se Regoču za bradu i od velike radosti zaplakaše oboje. Regočeve suze bijahu velike kao kruške, a Kosjenkine sićane kao proso; al u stvari isto bijaše, i oni se od to doba silno zavolješe.

Kad se isplakaše, nađoše još Kosjenkin biser te onda pođoše dalje na put; ali u ništa više pod zemljom nisu dirali : ni u lađe potopljene a blagom krcate, koje bijahu ovamo propale sa morskoga dna, ni u koralj crveni, ni u jantar žuti, što se nizao oko podzemnih stupova. - U ništa više nisu dirali, niti su gdje stajali, nego iđahu ravno putem, da izađu kod zlatnih polja.

Kad već dugo tako iđahu, rekne Kosjenka Regoču, da ju podigne. A kad on to učini, dohvati Kosjenka nešto zemlje njima iznad glave.

Dohvati zemlje, pogleda u ruku, a kad ono : među zemljom lišće i iverje.

- "Evo nas, Regoču, pod šumom ukraj zlatnih polja!" - kliknu Kosjenka. "Hajde da izađemo."

Pruži se nato Regoč i stade glavom probijati zemlju.

II.

Nad njima zaista bijaše šuma i to baš šumska uvala na međi dvaju sela i dvaju kotara. U tu uvalu nitko ne dolažaše, van čobani i čobanice iz obaju sela i obaju kotara.

Bila je pak ljuta svađa među ona dva sela - svađa radi gumna i radi pašnjaka, radi mlinova i radi drvosjeka, a ponajpače radi palice starješinske, što je odavna jedno selo svojatalo a drugo ne htjelo da je izdade. I tako bila ona dva sela dušmanska jedno drugome.

Ali čobani i čobanice iz obaju sela bijahu luda djeca i nisu marili ni razumjeli pravde starijih, nego bi se oni svakoga dana sastajali na međi obaju sela i obaju kotara. Dok bi se ovce njihove miješale i pasle zajedno, igrali bi se čobani zajedno - a od velike igre više puta i zakasnili pred večer kući s ovcama.

Radi toga bilo u oba sela graje i vike na djecu. Ali bijahu u jednom selu šukunbaba i šukundjed, koji pamćahu sve, što je ikada bilo u oba sela. Oni su govorili: - "Pustite, ljudi, djecu. Boljim će plodom uroditi dječja igra po planini, negoli vaše žito po poljima."

A čobani, kao i prije, dolažahu na ono mjesto s ovcama, jer baš odviše i ne pitahu stariji, što rade djeca.

Tako isto i toga dana, kada Regoč stade probijati zemlju na onom mjestu. Upravo se čobani i čobanice sastali pod najvećim hrastom i spremali se da krenu kući. Koji pritezao opančiće, koji privezivao bič o bičalo, a čobanice sakupljale ovce. Kad al začuju oni, kako nešto upravo pod njihovim nogama strahovito lupa o zemlju. Udari jedamput, dvaput - a kad po treći put udari, pukne zemlja i izađe, upravo među čobane, strahovito velika glava kao badanj, a na njoj brada kao stog kukuruzovine, a po bradi silno inje još od Legena grada.

Zavrisnuše djeca od straha i popadaše na zemlju kao mrtvi - još i ne bi toliko od glave, što bijaše kao badanj, nego više od brade, što se vidjela kao stog kukuruzovine!

Popadaše sva djeca, samo ne htjede mali Liljo, koji bijaše najljepše i najmudrije dijete obaju sela i obaju kotara.

Ostade Liljo na nogama i dođe da vidi iz bližega: koje je ovo čudo?

- "Ne bojte se, braćo" - govoraše Liljo čobanima, "nije mogao Bog ovoliku grdosiju na zlo stvoriti, jer da je zla, već bi odavna pol svijeta pomorila."

Priđe Liljo k Regoču, a Regoč baš skinuo košić sa Kosjenkom sa uha i metnuo ga na ledinu.

- "Dođite, dođite, braćo" - kliknu Liljo, "evo je s njime djevojka, malena a krasna kao zvijezda."

Čobani i čobanice poustajaše, pa stadoše viriti, sve jedan iza drugoga stojeći, na Kosjenku; a onda oni, koji se bijahu najgore uplašili, najprije priđoše k njoj, jer bijahu u svemu najhitriji.

Odmah zavolješe čobani i čobanice prekrasnu Kosjenku, izvadiše je iz košića, povedoše na najljepšu ledinu i stadoše se diviti njezinim prekrasnim haljinama, koje bijahu tanane kao magla, a plave kao nebo; pa njezinim kosama, koje bijahu sjajne i mekane kao jutarnje svjetlo. A najviše od svega divljahu se njezinoj vilinskoj kopreni, kojom samo malo mahne, pa se odmah digne nad ledinu i poleti.

Zaigraše kolo čobanice, čobani i Kosjenka i zavedoše igre svakojake. A Kosjenki sve poigravaju od radosti male nožice i smiju joj se oči i ustašca, što se našla u društvu, kojemu se mili ono, što se i njoj mili.

Zatim izvadi Kosjenka svoju vrećicu bisera i stade darivati i radovati drugove i družice svoje. Odbaci ona jedan biserak, i stvori se među njima drvce, a na drvcu šarene vrpce, svilene maramice i crveni đerdani za čobanice. - Odbaci drugi biserak, i došetaše sa svih strana iz šume gizdavi pauni; došetaše, prošetaše, poletješe, i prosipalo se po ledini sjajno perje te se cakli sva ledina. A čobani zakitiše perjem kape i prsluke. - Još jedan biserak odbaci Kosjenka, i stvori se o jednoj visokoj grani zlatna njihaljka na svilenim konopcima - a kad se ljuljaju čobani i čobanice, tada njihaljka leti i spušta se tako visoko kao lastavica, a tako tihano kao duždeva galija.

Djeca cikću od radosti, a Kosjenka baca sve biserak za biserkom i ne misli, da bi ih trebalo sačuvati, jer Kosjenka ništa na svijetu nije voljela toliko, koliko krasne igre i mile pjesmice. - Tako potroši ona baš sve i do posljednjeg zrnca, - a Bog zna gdje bi joj moglo doskora trebati, i njoj i čobanima!

- "Nikad više neću od vas otići," - klicaše radosno Kosjenka, a čobani i čobanice pljeskahu u ručice i bacahu u vis kape od veselja, kad ona to reče.

Samo Liljo ne bijaše pošao s njima da se igra, jer bijaše danas nešto nujan i neveseo. Ostao je nedaleko Regoča i odande promatrao, kako je prekrasna Kosjenka i kolika čudesa stvara po ovoj dubravi.

Međutim bijaše Regoč izašao iz svoje rupe. Izašao i podigao se među drvećem šumskim, - a kad tamo, njegova glava viri iznad čitave stoljetne šume, tako strahovito velik bijaše orijaš Regoč.

Ogleda se Regoč preko šume po ravnici.

A ono bijaše sunce već zapalo, a nebo bijaše vrlo rumeno. U ravnici vidjela se dva zlatna polja kao dvije zlatne marame, a u poljima dva sela kao dva bijela goluba. Tamo pak podalje od obaju sela tekla silna voda Zlovoda, a sve uz vodu bijahu podignuti nasipi, koji se zelenili od trave. Po nasipima vide se stada i pastiri.

- "Ej, zaista," - reče Regoč, "u što sam boravio hiljadu godina u Legenu, u onoj pustoši, kad na svijetu ima ovakove divote." Tako se svidjelo Regoču gledati po ravnici, da je samo desno i lijevo okretao svoju glavu, veliku kao badanj, te se je ona kao ogromno strašilo zibala nad šumom.

Ali ga doskora Liljo zovnu:

- "Sjedni, baća, da te ne opaze seoski starješine."

Regoč sjedne, i njih dvojica stadoše razgovarati, te Liljo pričaše Regoču, radi čega je danas tako žalostan.

- "Veliko će se zlo još večeras dogoditi," reče Liljo. "Slušao sam, gdje se noćas starješine našeg sela dogovarahu, govoreći: 'Hajdemo da provrtamo nasip vode Zlovode. Voda će proširiti rupu, nasip će se provaliti, voda će udariti na dušmansko selo, potopit će ljude, žene, polja i groblje i izravnat će se voda nad njima, pak će biti more, gdje bijaše prije selo dušmansko. A naša su polja viša i selo na uzvisini, pak nam ništa biti ne će.' Tako se dogovarahu, a onda zaista odoše i ponesoše veliki svrdao, te tajno u noći provrtaše nasip. A ja, baća moj," - dovrši Liljo, - "znam, da naša polja i selo naše nisu tako visoka, i znam, da će se voda i nad nama sklopiti, i bit će još noćas more, gdje bijahu naša dva sela. Radi toga sam ti tužan toliko."

Još oni tako u govoru, kad al se podigne strahovita vika i halabuka u ravnici.

- "Eto! gotova je nesreća!" - kliknu Liljo.

Uspravi se Regoč, podiže Lilju i pogledaše po ravnici. Bila je žalost pogledati! Provalio se nasip, a tamna silna voda Zlovoda valjala se u dva rukava preko onih krasnih polja. Ide jedan rukav prema jednom selu, a drugi prema drugome. Potopila se stada, nestaje pod vodom zlatnih polja, valjaju se križevi sa grobova - a u oba sela vika i halabuka! Izašli u oba sela starješine na gumno sa talambasima, sa bubnjevima i sviralama, te biju i bubnjaju jedno selo drugome uz prkos, tako bijahu od zlobe poludjeli. A još veća bijaše halabuka, jer su uza to zavijali seoski psi, a plakale i naricale žene i djeca.

- "Baća moj!" - viknu Liljo, "zašto nemam tvoje ruke, da ustavim onu vodu!"

Al uto se sakupe oko Regoča i Lilje čobani i čobanice sa Kosjenkom, uplašeni i smućeni onom strašnom vikom u ravnici.

Kad je Kosjenka čula, što se zbiva, reče ona, hitra i bistra kao mala vila:

- "Hajdemo, Regoču, ustavit ćeš vodu!"

- "Hajdemo! hajdemo!" - vikahu čobani obaju sela i obaju kotara, koji ne prestajahu jaukati i naricati. "Hajdemo, Regoču, ponesi i nas!"

Sagnu se Regoč, podiže na desnu ruku Lilju i Kosjenku (koja držaše svjetiljku svoju), a na lijevu ruku svu ostalu čobančad - i potrči Regoč korakom od deset sežanja po šumskom prosjeku dolje u ravnicu. Za njima nagrnuše i ovce, blejući uplašeno. Tako oni stigove u ravnicu.

Kroz maglu i sumrak trči tako Regoč sa djecom u naručju, a za njima poplašeno stado u divljem bijegu - trče prema nasipu. A njima ususret ide crna voda Zlovoda, mori i potapa sve na svojem putu. Strahovito je jaka ona voda. Hoće li biti jača od Regoča? Hoće li povaliti i Regoča? Hoće li pomoriti onu sitnu čobančad, hoće li poginuti krasna mala vila Kosjenka, lijepa kao zvijezda?

Tako trčeći preko livada, gdje još bijahu suhe, stiže Regoč sav bez daha za čas do nasipa, gdje se bijaše provalila velika rupa i gdje voda grnjaše strašnom silom.

- "Ustavi je, ustavi, Regoču!" cvile djeca.

Tamo u ravnici nedaleko nasipa bijaše malo brdašce nasipano.

- "Metni nas na ono brdašce", - viknu Kosjenka hitro.

Spusti Regoč Lilju i Kosjenku, čobane i čobanice na to brdašce, a oko njih stisnuše se ovce i janjići. Oko brdašca već se razlijevala voda.

Regoč pak zagazi silnim stupom u vodu, legne prema nasipu i svojim ogromnim prsima zatvori rupu u nasipu. Za čas voda stane, ali ona bijaše tako strahovito jaka, da joj ništa ne mogaše odoljeti. Upre se voda, nasrne Regoču o ramena, te ispod njega, iznad njega oko njega, sa svih strana provali opet - i dalje se valjaše po ravnici. Raširio Regoč obje ruke, zgrće šakama zemlju; ali štogod on zgrne, voda za čas odnese.

Pa se voda po ravnici diže sve više i više - od polja, od sela, od blaga i od gumna ne vidi se ništa više. U oba sela samo krovovi i toranj crkveni vire iz vode.

I oko brdašca, gdje bijahu čobani i čobanice sa Liljom i Kosjenkom, dizaše se voda sve više i više. Plače i nariče jadna čobančad, koji za majkom, koji za bratom ili sestricom, a koji za kućom i baščicom, jer vide, da su oba sela propala i da nikomu nema spasa - a i k njima se eto voda diže.

Stisnuli se čobani sve više i više navrh brdašca, kupe se i stišću oko Lilje i Kosjenke, koji stoje jedno do drugoga usred djece.

Liljo stoji tih i blijed kao kamen, a Kosjenkine se oči sjaju, i ona podiže svjetiljku prema Regoču, da mu posao osvijetli. Kosjenkina koprena diže se i vije na noćnom vjetru i leprši povrh vode, kao da će sad na poletjeti mala vila i nestati iz ove grozote.

- "Kosjenko! Kosjenko! Nemoj otići! Nemoj nas ostaviti!" - nariču čobani, kojima se činilo, kao da je anđeo među njima, dok gledahu u Kosjenku.

- "Ne idem, ne idem nikuda!" - kliče Kosjenka, - al njezina koprena podjednako leprši, kao da će ju sama ponijeti preko vodâ u oblake.

Uto se začuje vrisak. Bijaše se podigla voda, bijaše dohvatila rub na skutovima jedne čobanice i odvukla je, da je odnese. Al se u čas spusti Liljo, uhvati čobanicu i privuče je opet na brdašce. - "Treba da se svežemo," - vikahu čobani, "da se svežemo jedan uz drugoga, jer propadosmo." - "Evo, braćo, evo!" - viknu Kosjenka, u koje bijaše vrlo milostivo srdašce. Hitro skinu Kosjenka sa ramena svoju vilinsku koprenu i pruži je čobanima. - Istrgaše koprenu na trakove, povezaše trakove u dugačku vrpcu i svezaše se čobani jedan uz drugoga oko Lilje i Kosjenke, a oko čobana opet propinjahu se jadne ovčice, kako se ne bi potopile.

Kosjenka pak bijaše sada u toj bijedi sirotica, kao i ostala čobančad. Svoj biser bijaše na igru potratila a svoju vilinsku koprenu bijaše od dobrote srca poklonila i razderala - i sada ne mogaše ni poletjeti ni spasti se iz ove nevolje.

Ali Liljo bijaše zavolio Kosjenku više nego sve drugo na svijetu, pa kad im voda stade udarati već o noge, kliknu Liljo:

- "Ne boj se, Kosjenko! Čuvat ću te i držat ću te!" - te podiže Kosjenku na svoje ruke.

Jednom rukom se uhvatila Kosjenka Lilji oko vrata, a drugom rukom držala je visoko svoju svjetiljku naprama Regoču.

A Regoč ležeći prsima u vodi, bori se i bori sveudilj s vodom. S lijeva i desna kraj Regočevih ramena strše srušeni krajevi nasipa, kao dva velika roga. Na Regoču brada raščupana, plašt razderan - ramena mu krvava. Al nikako Zlovode ustaviti ne može, nego ono more oko brdašca raste i raste, da potopi čobančad. - A bijaše već noći o ponoći.

Kad al ujedared sinu misao Kosjenki, i ona se kroz jauk i plač čobanâ oglasi smijehom i viknu Regoču:

- "Regoču, luda glavo, luda glavo! Što ne sjedneš među one rogove od nasipa! Što ne zatvoriš leđima vodu!"

Čobani i čobanice na čas umukoše od velikoga čuda, kako li se nitko ne bijaše tomu dosjetio!

- "Uhuhu!" - čulo se samo, kako se Regoč smije - a nije šala, kad se Regoč nasmije! Sve bućka i klokoće oko njega ono more, kako se Regoč trese od smijeha, što bijaše tako lud.

A onda ustane Regoč, okrene se i - eto ti ga na! - sjedne među one rogove!

Čuda li velikoga, Bože moj! Stade voda Zlovoda, kao da si stijenu navalio u nasip! Stade - ne može preko pleći Regoču, nego poče teći svojim koritom, kuda je i prije tekla - sve stružući uz leđa Regoču. Ele, Bože, čuda i spasenja!

Spaseni bijahu sada čobani i čobanice od najgore nevolje, a Regoč, lijepo sjedeći, dohvaćao rukama zemlje i zatrpavao sve polagano ispod sebe i ukraj sebe nasip. - Počeo on noći o ponoći, a kad stala zora svanjivati, bio je posao gotov. Upravo sunce sinulo, kad je Regoč ustao sa nasipa od gotova posla, da pročisti bradu, u koju se bijaše nahvatalo mulja i granja i sitnih ribica.

Ali još ne bijaše došao kraj nevolji one jadne čobančadi, jer kuda će i komu će oni poći? Stoje čobani navrh brdašca. Sve oko njih ono pusto more. Od obaju sela viri samo još po koji krović, a u selima nitko živ ne osta. Još bi se seljani i spasli, da su bježali pred vodom na svoje tavane. Ali u oba sela bijahu svi seljani izašli na gumna sa sviralama i talambasima, da se raduju i da gledaju jedno selo u propast drugoga. Pa kada već i jednima i drugima bijaše voda do pojasa, oni još udarahu u talambase, a kad im bila voda i do grla, oni još puhahu u sviralice od zloradosti. I tako se potopiše svi do jednoga, sa talambasima i sa sviralicama, a bijaše to pravedna kazan Božja za zlobu njihovu.

Al eto jadna čobančad ostade sada bez ikoga živoga, da je hrani i brani, i osta bez kuće i kućišta.

- "Nismo vrepci, da na krovu živemo," - rekoše tužno čobani, gledajući kako samo krovovi od sela vire iz mora, "a nismo ni lisice, da u planini po dupljima živemo. Da nam je kako osloboditi naša sela od ove vode, još bi se dalo živjeti - al ovako najbolje da skočimo u vodu sa našim stadom, pak da se i mi potopimo, kad eto nemamo ni kuda ni kamo da se sklonimo."

To bijaše vrlo tužno, i samomu Regoču vrlo se na žao dalo - ali tomu zlu ne mogaše nikako doskočiti, te govoraše, gledajući ono more: - "Ovoliku vodu ni izgrabiti ni posrkati ne mogu, da vam oslobodim sela. Što ću vam, ele, djeco moja?"

Ali se uto javi Liljo, najmudrije dijete onih kotara:

- "Regoču, baća moj, ako ne možeš ti da posrčeš ovoliku vodu, zemlja će ju posrkati, zemlja! Probij rupu u zemlju, propusti ovo more u zemlju."

Bože moj, kolika je mudrost u djeteta, koje nije veće nego prst Regočev!

Zaista udre Regoč o zemlju, probije rupu, a zemlja, kao žedna aždaja, stane srkati, srkati, gutati i navlačiti u se ono silno more sa čitave ravnice. Ne potraja dugo i posrka zemlja svu vodu i ukazaše se opet sela, polja i livade, povaljane i zamuljene, ali svako na svom mjestu.

Obradovaše se tužni čobani i čobanice, ali najradosnija od sviju bijaše Kosjenka. Pljesnu ona u ručice i povika:

- "Alaj, divote li, kad se ova polja opet pozlate i livade zazelene!"

Ali nato opet oboriše glavu čobani i čobanice, a Liljo reče:

- "A tko će nas uputiti, kako da posijemo polja i oremo njive, kad nam nitko stariji ne osta?"

I zaista na daleko i široko ne bijaše nikoga starijega nego samo ova hrpa jadne djece u ovoj povaljanoj ravnici, a s njima Regoč, koji bijaše toliko golem, nespretan i neuputan, da nije mogao ni glavom zaviriti pod njihove krovove, niti se što razumio u njihova polja i plugove.

Snuždiše se iznova svi, a ponajviše Regoč, koji bijaše toliko zavolio prekrasnu Kosjenku - a sada eto ne mogaše ni njoj ni čobančadi da bude od kakove koristi.

A što je bilo najgore: zaželio se Regoč silno svoga pustoga Legena! Bijaše se on ove noći nagutao mulja za hiljadu godina i nagledao strahota i suviše. Zato ga velika želja morila za golemim i pustim Legenom, gdje je u miru brojio kamen tolike stotine godina.

Snuždeni dakle stoje čobani, snužden Liljo, a snužden ponajviše Regoč. Zaista bijaše žalosno pogledati ovu hrpu dječice, što će bez svojih starijih morati poginuti i povenuti kao cvijet bez korijena.

Samo Kosjenka radosno zvirkaše amo tamo, jer ona nikada ne bijaše tužna.

Ujedared poviknu Kosjenka:

- "Gledite! gledite! Kakovi su ono ljudi? Alaj ti moraju znati čudesa i pripovijesti!"

Svi pogledaše napram selu, a kad tamo, na jednom prozoru ukazale se dvije glave: starac i starica. Domahuju maramicom, zovu djecu po imenu i smiju se, da im se sve sjaje ona nagrešpana lica. Bijahu to šukundjed i šukunbaba, što bijahu jedini mudri u dva sela te se spasoše na tavan.

Alaj, Bože! da su djeca ugledala na ovom tavanu sunce od istoči i zvijezdu Danicu, ne bi toliko vrisnula od radosti. Sve se do neba čuje, kako vrište:

- "Bako! Djede!"

I poletješe djeca kao mlada vižlad naprama selu - pred svima Kosjenka, kojoj zlatna kosa na vjetru prši, a za njima ovce i jagnjići. Ne ustaviše se sve do sela, gdje ih dočekaše na kućnim vratima djed i baka. Dočekaše ih, uhvatiše ih u naručaj, te ne znadoše svi zajedno, kako da Bogu zahvale, što je dao baki i djedu toliko mudrosti, te se spasoše na tavan. Ovo pak i radi toga bijaše dobro, što ono bijahu sasvim priprosta sela, te u njih ne bijaše knjigâ ni upisâ, pak tko bi spominjao čobančadi o nesreći, koja bijaše nastala od zlobe, kad ne bi ostali djed i baka živi?

Kad se dakle bijahu izgrlili, sjetiše se Regoča. Obazreše se po ravnici - ali Regoča nema! Nema ga nigdje - nestao je ujedared, onolika grdosija, nestao, kao miš u rupi.

I zaista bijaše Regoč nestao kao miš u rupi. Kad se naime ukazaše na tavanu djed i baka, uplašio se Regoč kao još nikada u svom životu. Uplašio se on strahovito njihovih navoranih, nagrešpanih, išaranih staračkih lica.

- "Ele, Bože moj, koliko li su strahota ovi starci doživjeli u ovome kraju, kad su im lica takova", - pomisli Regoč i od prevelikoga straha skoči istim časom u onu rupu, kuda bijaše propala Zlovoda - i uteče putem natrag do svoga pustoga Legena grada.

* * *

Sve je pošlo po dobru u selu. Djed i baka upućivahu djecu, te djeca orala i sijala. Po savjetu bake i djeda učiniše samo jedno selo i jedno gumno, jednu crkvu i jedno groblje, kako više ne bi bilo zlobe ni nesreće.

Sve je pošlo po dobru, no najljepše od svega bijaše, što imađahu nasred sela krasnu kulu od gorskoga mramora, a navrh kule bijahu učinili vrt, gdje cvatijahu naranče i dafine. Tuj je obitavala prekrasna Kosjenka i gledala sa kule kao sa oblaka, po svemu onome kraju, koji joj bijaše toliko omilio, čim bijaše prvi put sašla na zemlju.

A uvečer, kad poljski posao bijaše gotov, dovodio Liljo na kulu čobanice i čobane, te na mjesečini u vrtu kolo igrahu i pjesme pjevahu sa prekrasnom, milokrvnom, radosnom Kosjenkom.

Regoč se pak pod zemljom još sastade sa vodom Zlovodom, te bućkalo i tutnjilo pod zemljom, gdje se on s njome hrvaše, dok je ne propusti sve dublje i dublje, do dna pakla, da nikad više ne posluži zlobi ljudskoj.

A onda dalje pođe Regoč do svog Legena. Tamo i sad sjedi, kamen broji i Bogu se moli, da ga nikad više ne odvede od silnoga i pustoga Legen-grada, kuda bijaše najbolje pristao onakav golem i neuputan.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Jedne lijepe ljetne noći čuvali konjari na livadama konje. Čuvali, čuvali, a napokon zaspali. Kad oni zaspali, doletjele sa oblaka vile, da se malo poigraju sa konjima po vilinskom običaju. Uhvatila svaka vila po jednog konjica, sjela na njega pak ga šiba svojom zlatnom kosom i tjera ga uokrug po rosnoj travi.

# data[].attributes.body
(...) Vidi dakle Rutvica: na jednoj se stijeni sastalo sedam vila Zatočnica, što su u Kitež-planini dvorile Zmaja Ognjenoga. Zovu se Zatočnice, jer su se zavjerile, da će se, kao posljednje od vilinskog plemena, osvetiti ljudskome rodu.
Gledaju Zatočnice: nosi orao djevojčicu. A bijahu se dogovorile vile i orlovi, da će svaki svoj plijen donijeti na onu stijenu i tamo na stijeni održati sud, što će učiniti sa plijenom i kome će pripasti. (...)

# data[].attributes.attachment_link.description
Navalili neprijatelji na tvrdi grad neke plemenite i dobre kneginje. Kneginja nije mogla da tako brzo sakupi svoju veliku i vjernu vojsku i da obrani svoj tvrdi grad, nego je morala pobjeći noću sa svojim sinom, sa malim kneževićem, u naručju.

# data[].attributes.body
(...) Kad je Klikun doletio sa Rutvicom nad jezerce, opazi Rutvica crkvicu. A kad ona vidi crkvicu, sjeti se majke svoje, a kad se sjeti majke svoje, uhvati se za srdašce, a kad se uhvati za srdašce, raskopča se majčin darak, zlatni pojas, na Rutvici. (...)

(...) A kneginja se tada, sjajući od radosti, sjeti, kako bez vjernosti Rutvičine i Jaglenčeve svega ovoga ne bi bilo, te prigrli srcu svome Rutvicu i Jaglenca i reče:

— "Sretne li kneževine, kojoj blago ne čuvaju ni silne vojske ni tvrdi gradovi, nego  majke i dječica u pastirskoj kolibici. Takova kneževina propasti ne može! (...)

# data[].attributes.body
(...) Navalili neprijatelji na tvrdi grad neke plemenite i dobre kneginje. Kneginja nije mogla da tako brzo sakupi svoju veliku i vjernu vojsku i da obrani svoj tvrdi grad, nego je morala pobjeći noću sa svojim sinom, sa malim kneževićem, u naručju.

Bježala ona tako cijelu noć, a kad je već počeo dan svitati, dođoše oni pod strašnu Kitež-planinu, koja bijaše na kraju kneževine. (...)

# data[].attributes.attachment_link.description
Navalili neprijatelji na tvrdi grad neke plemenite i dobre kneginje. Kneginja nije mogla da tako brzo sakupi svoju veliku i vjernu vojsku i da obrani svoj tvrdi grad, nego je morala pobjeći noću sa svojim sinom, sa malim kneževićem, u naručju.

# data[].attributes.body
(...) Kad treći dan istom počelo svitati, al se iz mora izdigne srebrn čun, na njem zlatna vesla, a u čunu, kao kraljevna jasna, stoji blijeda Zora-djevojka.

— „Tri dana čuvao si život mojim ribicama, a sad reci što želiš da ti dobro učinim? —“ progovori Zora-djevojka.

— „Pomozi mi iz ove bijede i pustoga života. Eto po vas dan se prebijam uz ovaj pusti kraj. Što danas nahvatam, to večeras pojedem, te za mene nikakove radosti nema na ovome svijetu“, — reče Palunko.

— „Idi kući, naći ćeš, što ti treba“, — reče njemu Zora-djevojka. Kako rekla, tako propala sa srebrnim čunom u more. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ribar Palunko i njegova žena

Ivana Brlić-Mažuranić
I.
Dozlogrdio ribaru Palunku njegov bijedni život. Živio on sam na pustome morskome kraju i hvatao po vas dan ribe na koštanu udicu, jer se za mreže u onome kraju još nije znalo. A što možeš da uhvatiš na udicu!

- „Kakav li je ovo bijedni život?" - govorio Palunko sam sebi, - „što danas uhvatiš, to večeras pojedeš - i nikakove radosti nema za mene na ovome svijetu".

Bijaše pak dočuo Palunko, da imade po svijetu bogatih župana i gavana silnika, što živu u slasti i lasti, u zlatu i u raskoši. Uvrtio si dakle Palunko u glavu, kako bi i on jednom takovo bogatstvo vidio i u njem poživio. Zato se on zarekne, da će tri dana sjediti u svom čunu na morskoj pučini a riba hvatati ne će, ne bi li mu ovaj zavjet pomogao.

Tako Palunko sjedi tri dana i tri noći u svom čunu na morskoj pučini - tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribe ne hvata. Kad treći dan istom počelo svitati, al se iz mora izdigne srebrn čun, na njem zlatna vesla, a u čunu, kao kraljevna jasna, stoji blijeda Zora-djevojka.

- „Tri dana čuvao si život mojim ribicama, a sad reci što želiš da ti dobro učinim? -" progovori Zora-djevojka.

- „Pomozi mi iz ove bijede i pustoga života. Eto po vas dan se prebijam uz ovaj pusti kraj. Što danas nahvatam, to večeras pojedem, te za mene nikakove radosti nema na ovome svijetu", - reče Palunko.

- „Idi kući, naći ćeš, što ti treba", - reče njemu Zora-djevojka. Kako rekla, tako propala sa srebrnim čunom u more.

Požurio Palunko na obalu pak do svoje kuće. Kad on do kuće, al pred njega iziđe sirota djevojka, sva umorna od dalekoga hoda onamo iz zagorja. Reče djevojka: „Eno mi mati umrla, nikoga na svijetu nemam, uzmi me za ženu, Palunko".

Ne zna sada Palunko, što da uradi. „Je li ovo, bolan, sreća, što mi je šalje Zora-djevica?" Vidi Palunko, da je ono bijedna sirotinja kao i on, al opet se boji da ne bi krivo učinio i svoju sreću proigrao. Zato pristane i uze onu sirotu za ženu. A ona, kako bila umorna, leže i spavaše do drugoga dana.

Jedva Palunko dočekao drugoga dana, da vidi, kakova će ono sreća da nastane. Al drugoga dana nije ništa bilo, nego kad Palunko uze udice, da ide u ribu, žena ode u planinu, da bere lobodu. Vratio se u večer Palunko, vratila se žena, te uz ribu i nešto lobode večerali. „E, ako li je ovo sva sreća, onda sam i bez toga mogao biti", pomisli Palunko.

Kad prošla večera, sjela žena uz Palunka, da mu krati vrijeme, da mu priča priče. Priča ona o gavanima i carskim dvorima, o zmajevima što blago čuvaju i o kraljevni što u vrtu biser sije a alem žanje. Sluša Palunko, sve mu srce od radosti poigrava. Zaboravio Palunko bijedu svoju - tri bi godine ovako slušao gdje mu priča. Al se još više obradovao Palunko, kad se domislio: „Ovo je žena vilinska, pokazat će mi put do blaga zmajeva ili do vrta kraljevne. Treba samo da se strpim, da je ne ojadim".

Čeka Palunko - dan za danom prolazio, prošla godina, prošle dvije. Već im se i sinak rodio - nazvali ga Vlatkom malim. Al ono u stvari jednako ostalo: Palunko ribu hvata, a žena se obdan po planini za lobodom prebija, uvečer večeru vari, a za večerom dijete nuna i Palunku priče priča. Sve ljepše ona priča, a sve teže čeka Palunko, dok mu jedne večeri ne dogrdilo, te kad se žena raspripovijedala o golemom bogatstvu i raskoši Kralja Morskoga, skoči gnjevan Palunko, ščepa ženu za ruku i reče:

- „Sada više oklijevanja nema, nego ti mene sutra na uranku vodi do dvorova Morskoga Kralja".

Uplašila se žena, gdje je Palunko onako skočio. Reče ona njemu, da ne zna gdje su dvori Morskoga Kralja, ali Palunko jarostan izbije ženu i zaprijeti joj, da će je ubiti, ne oda li mu tajnu vilinsku.

Sad spozna sirota žena, da ju je Palunko držao za vilu, te se rasplače i reče:

- „Nisam ja, bolan, vila, nego sam sirota žena, koja čarolija ne znam. A što tebi pričam, to mi srce kazuje, da te razonodim".

Još se više na ovo razjario Palunko, gdje se tako varao za dvije duge godine, te gnjevan zapovjedi ženi, da sutra prije zore pođe sa djetetom morskim žalom na desnu strana, a Palunko će poći na lijevu - i da se ne vraćaju, dok ne nađu puta do Morskoga Kralja.

Kad u zoru, al plače žena i moli se Palunku, da se ne rastaju. „Tko zna, gdje će koje od nas nastradati na ovom kamenitom žalu", - govorila ona. Al Palunko opet nasrnuo na nju, te ona onda uze dijete i ode plačući kuda joj muž zapovjedio. Palunko pak ode na drugu stranu.

Išla tako žena sa djetetom, malim Vlatkom, išla za sedmicu, išla za dvije. Nigdje ne nalazila puta do Morskoga Kralja. Umorila se već jadnica kruto te jednoga dana zaspala na kamenu uz more. Kad se probudi, ali nestalo čeda, nejakoga Vlatka.

Koliko se upropastila, ukočile joj se suze na srcu, a od velike joj se žalosti prekinula riječ, te ona onijemila.

Vratila se sirota njemica uz obalu morsku i stigla kući. Sutradan došao i Palunko. Ne našao puta do Morskoga Kralja, vratio se jarostan i bijesan.

Kad on u kuću, al nema čeda Vlatka, a žena nijema. Ne može da mu kaže što se slučilo, nego sva propala od tuge.

Tako od onog dana u njih bilo. Žena niti plače, niti kuka, nego nijema po kući radi i Palunka dvori, a kuća tiha i pusta kao grob. Za neko vrijeme podnosi Palunko ovu žalost, al onda mu sasvim dojadilo: gdje se bijaše najbolje ponadao raskoši Kralja Morskoga, tu mu došla ova bijeda i nevolja.

Riješi se, ele, Palunko te se jednog jutra opet poveze na more. Na moru tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribe ne hvata. Kad treći dan, pred njeg iziđe Zora-djevojka.

Priča njoj Palunko, što se slučilo, i potuži se:

- „Gori je ovo jad negoli prije bijaše. Nestalo djeteta, žena nijema, kuća pusta. Da svisnem od jada!"

Ne reče ništa na ovo Zora-djevojka, nego upita Palunka:

- „Što si zaželio? Još ću ti jednom pomoći."

Al u Palunka samo jedna luda pamet, te kako si bijaše upiljio u glavu, da se nagleda i naužije bogatstva Kralja Morskoga, tako i ne zatraži, da mu se čedo vrati, niti da mu žena progovori, nego se moli Zori-djevojci:

- „Hajde mi, svijetla Zoro-djevice, pokaži put do Morskoga Kralja."

I opet ništa ne reče Zora-djevojka, nego lijepo uputi Palunka:

- „Kad o mladom mjesecu stane dan svitati, ti sjedni u čun, čekaj vjetra i otiđi vjetrom prema istoku. Odnijet će te vjetar do ostrva do Bujana, do kamena do Alatira. Tamo ću te dočekati i put ću ti do Morskoga Kralja pokazati."

Ode Palunko radostan kući.

Kad bilo o mladome mjesecu, al on ništa ženi ne govori, nego rano zorom u čun sjeda, vjetra čeka i ode vjetrom prema istoku.

Nosi vjetar čun i nanese ga do mora neznanoga, do ostrva do Bujana. Pliva bujno ostrvo kao zeleni vrt. U njem bujna trava i tratina, u njem loza vinova, u njem mandula rascvjetana. Nasred ostrva dragi samen, bijel gorući kamen Alatir. Pol kamena nad ostrvom žari, pola pod ostrvom u more svijetli. - Tuj na ostrvu na Bujanu, na kamenu na Alatiru, sjedi Zora-djevojka.

Lijepo Zora-djevojka Palunka dočekala, lijepo ga uputila. Pokazala mu, gdje do ostrva na moru pliva kolo mlinsko, a oko kola Morske Djevice igre igraju. Još ga lijepo naučila, kako će se kolu namoliti, da ga spusti do Kralja Morskoga, a da ga ne progutaju jazi morski.

Još mu reče Zora-djevojka:

- „Velikog ćeš se dobra i raskoši nauživati u Kralja Morskoga, al znaj: na zemlju ne možeš da se vratiš, jer su tri strahovite straže postavljene. Jedna valove diže, druga vjetar vije, a treća munje križa."

A Palunko radostan u čun sjeda i poveze se do kola mlinskoga, misleći u sebi:

- „Ne znaš, Zoro-djevice, što je bijeda na ovome svijetu. Ne ću se lje zemlje zaželjeti, gdje ostavljam pustu nevolju!"

On do kola mlinskoga, a oko kola Morske Djevice pustopašne igre igraju. U val rone, po moru se gone, kose im se po valu rasteple, srebrne im peraje trepere, a rumena im se usta smiju. I po kolu sjedaju i oko kola more zapjenjuju.

Doplovi čun do kola mlinskoga, a Palunko, kako ga Zora-djevica učila, tako učinio: dignuo veslo nad more, kako ga ne bi morski jazi progutali, te ovako mlinskom kolu progovorio:

- „Kolovrta navrta, ili do jaza mrtvoga, ili do Kralja Morskoga."

Kad Palunko ovo izrekao, šiknuše Morske Djevice kao srebrne ribice, okupiše se oko kola, uhvatiše se bijelim rukama za žbice te zavrtiše kolo - zavrtiše ga hitro, vrtoglavo.

Učini se vir u moru, učini se vir strahovit, vir dubok, utegnu vir Palunka, zakruži Palunkom kao tananom šibicom i spušta ga do silnih dvorova Kralja Morskoga.

Još Palunku u ušima šum morski i pustopašni smijeh Morskih Djevica, ali već se on našao na krasnome pijesku, na sitnome pijesku od suhoga zlata.

Oglednu se Palunko i kliknu: „E, čuda mi divnoga, čitava poljana od zlatnoga pijeska!"

Ono samo misli Palunko, da je poljana kolika je, ali ono bila velika dvorana Kralja Morskoga. Oko dvorane stoji more kao mermerni zidovi, nad dvoranom stoji more kao svod stakleni. Od kamena od Alatira plavo svijetlo kao plava mjesečina. Ovjesile se nad dvoranom grane od bisera, uzdigli se po dvorani stolovi od koralja.

A na kraju, na drugom kraju, svirale gdje svire i sitni praporci gdje biju, onamo u zlatnome pijesku uživa i počiva Kralj Morski. Pružio se u zlaćani pijesak, samo volujsku glavu podigao - ukraj njega ploča od koralja, iza njega živica od zlata.

Što ono tanke sviralice brzo i tanano svire, a sitni praporci strelohitno biju, što se ono sjaja i raskoši blista - ovoliko sreće i blaženstva ne bijaše Palunko mislio da gdjegod ima na svijetu!

Pomahnitao Palunko od puste radosti, učinilo mu se, kao da se vinca nakitio, zaigralo mu srce, pljesnuo u dlanove, potrkao po zlatnome pijesku ko hitronogo dijete, prebacio se po dva, po tri puta, kao ludi derančić.

Vrlo se ovo svidje Morskomu Kralju. U Morskoga Kralja teške noge preteške, a još teža teška glava volujska. Nasmija se grohotom Morski Kralj, te kako u zlatnome pijesku počiva, tako oko njega pijesak prši od smijeha.

- „Baš si momče lakonogo," - reče Morski Kralj i skine vrhu sebe granu bisera te Palunka dariva. Zapovjedi zatim Morski Kralj, te iznijele vile pomorkinje na zlatnim pladnjima jela biranoga i pića medenoga. Blaguje Palunko uz Morskoga Kralja na ploči od koralja, ele, u časti najvećoj.

Kad Palunko odručao, pita njega Kralj Morski:

- „Jesi li još čega zaželio, momče?"

A što znade da zaželi bijedna sirotinja, koja još nikada dobru nije privirila? Nego kako Palunko bio gladan od daleka puta, to se on slabo najeo jela biranijeh i pića medenoga, pa zato reče Morskome Kralju:

- „Baš kad me pitaš, Kralju Morski, zaželio sam, da mi je dobar pladanj varene lobode."

Začudio se ovome Kralj Morski, al se onda dosjetio te se nasmijao i Palunku govorio:

- „E, brate moj, draga je u nas loboda, draža nego biser i bisernjak, jer je od nas daleko do nje. Al kad si baš zaželio, poslat ću vilu prekomorku, donijet će ti iz kraja lobode. Al ti se meni još tri puta prebaci."

Kako je Palunko radostan, ništa ovo nije njemu teško. Skače se on na noge lagane, a ono se brzo prikupiše i pomorkinje i sitna čeljad u dvoranu, da ovo čudo vide.

Zaleti se Palunko po zlatnome pijesku, prebaci se vješto jedan, pa dva, pa tri puta kao vjeverica, a Morski Kralj i sva čeljad grohotom se nasmijali tolikoj vještini.

Al se najslađe nasmijalo neko dijete nejačko, a bio to kralj mali, što ga od igre i obijesti sebi pomorkinje zakraljile. Sjedi mali kralj u zlatnoj kolijevci, u svilenoj košuljici. Po kolijevci biserni praporci, a djetetu u ruci zlatna jabuka.

Kad se Palunko prebacio, a mali se kralj onako slatko nasmijao, oglednu se Palunko na njega. Poglednu maloga kralja - prenerazi se Palunko: ono je sinak njegov nejaki, Vlatko mali.

Ele, prisjelo ovo Palunku odmah. Ne bi ni sam mogao pomisliti, da bi mu ovako brzo prisjelo!

Smrknu se Palunko onim časom - razjedio se, te kad se malo razabrao, pomisli:

- „Gle ga, derančića, kuda se djenuo, da kraljuje u igri i obijesti, a mati mu kod kuće od tuge onijemila."

Kivan je Palunko, ne može da gleda ni sebe ni sina u ovim dvorima; al ne smjede ništa da reče, kako ga ne bi od djeteta rastavili. Zato se on učini slugom u svoga sina, Vlatka maloga, misleći: „Ostat ću kadgod na samu sa djetetom, spomenut ću dijete za oca i majku, uteći ću s njime, odnijet ću prkonjicu sina, vratiti se s njime k materi."

Tako mislio Palunko te jednoga dana dočekao, ostao na samu s djetetom te malome kralju prišapnuo: „Hajde, sinko, sa ocem da uteknemo."

Al Vlatko bijaše čedo sasvim nejačko te kako je dugo pod morem boravio, tako oca već i zaboravio. Nasmija se on, nasmija se mali kralj, misli on: šali se Palunko - te Palunka nožicom gurnuo:

- „Nisi ti otac moj, ti si ona luda, što se pred Morskim Kraljem prebacuje."

Ujede ovo za srce Palunka, od srdžbe bi svisnuo. Ode on tako i rasplače se od gorkoga jeda. Okupila se oko njega čeljad Kralja Morskoga, te ovako jedan drugomu govorili:

- „E, ovo mora da je veliki velmoža na zemlji bio, kad u ovolikoj raskoši plače."

- „Duše mi, bio sam isti kao i Kralj Morski. Imao sam dijete, što mi se u bradu penjalo, ženu, što mi čuda kazivala - a lobode, brate, koliko hoćeš, ne trebaš se ni pred kim prebacivati!" - govori ojađen Palunko.

Čudi se čeljad ovolikomu gospodstvu te puštaju Palunka, da tuguje za svojom srećom. A Palunko osta slugom u maloga kralja. Ugađa sinku svakojako, misli: pregovorit ću ga kakogod da sa mnom utekne. A mali kralj svakim danom objesniji i pustopašniji, te što više dani protječu, to dijete za veću ludu Palunka držaše.
II.
Dok ovo tako bijaše, dotle žena Palunkova u kući samovala i tugovala. Prve večeri na ognjištu oganj podržavala i večeru varila, a kad Palunka nije dočekala, onda je oganj zapustila i više ga nije pravila.

Sjedi sirota njemica na pragu, niti radi niti sprema, niti plače, niti kuka, nego se ubija jadom i čemerom. Niti može da u koga upita savjeta, kad je nijema, niti može morem poći za Palunkom, kad je od tuge preklonula.

Kud će, dakle, jadna, nego jednog dana ode u daleko zagorje, gdje joj je majka ležala sahranjena. Tako ona nad grobom matere stala, a pred nju izađe lijepa košuta.

Progovori košuta nijemim jezikom:

- „Nemoj da sjediš i da se ubijaš, kćeri moja, jer bi ti srce puklo, a kuća bi ti se raspala. Nego ti svake večeri Palunku večeru spremaj, a iza večere tanku kudjelju razrješuj. Ne dođe li Palunko, a ti u zoru uzmi njegovu večeru i mekanu kudjelju i još ponesi tanke dvojnice, pa pođi u krš. Tamo u dvojnice sviraj, zmije i zmijiće vabi i galebove dozivaj. Zmije i zmijići će večeru izjesti, a galebovi kudjeljom gnijezda oblagati."

Dobro kćerka sve razumjela, što joj mati govorila, i tako učinila. Svake večeri večeru sprema, iza večere kudjelju razrješuje. Ne vraća se Palunko, uzima žena u ranu zoru dvojnice, iznosi u krš večeru i kudjelju. Kako ona u dvojnice svira, tanano u desnu sviralu svira, tako izlaze iz krša zmije i zmijići. Večeru blaguju, ženi nijemim jezikom zahvaljuju. A kad u lijevu sviralu prebire, dolijeću galebovi i galebići, kudjelju u gnijezda raznose, a ženi zahvaljuju.

Ovako žena radila svakim danom - i već se mjesec tri puta povratio, a Palunka svejednako nema.

Opet teška tuga obrva jadnu njemicu, te ona ode opet na grob matere.

Išeće pred nju košuta, a žena joj nijemim jezikom govorila:

- „Evo, majko, sve sam tako uradila, al Palunka nikada! Meni dojadilo čekanje. Il' da skočim u more, il' da se razbijem o stijenu?"

- „Kćeri moja", reče košuta, „nemoj da budeš nevjera. Ljutu muku muči tvoj Palunko. A ti slušaj, kako ćeš mu pomoći. U neznanome moru ima lubin veliki, na lubinu zlatna peraja, na peraji zlatna jabuka. Uhvatiš li na mjesečini lubina, olakšat ćeš jade tvom Palunku. Al do mora neznanoga treba proći tri pećine od oblaka: u jednoj zmija orijaška, majka sviju zmija, more diže i valove pravi; u drugoj ptica orijaška, majka sviju ptica, buru razmahuje; u trećoj zlatna pčela, majka sviju pčela, munje križa i izvodi. Pođi, kćerko, do mora neznanoga, ništa ne ponesi doli udice i tananih dvojnica, a nađeš li se u teškoj nevolji, ti otpori svoj desni rukav, bijeli nerubljeni."

Upamtila kćerka, drugog dana čun uzela, otisnula se na more debelo, a ništa ne ponijela doli udice i tankih dvojnica.

Luta i tumara morem, dok je more ne nanese do jednog mjesta, a tamo na moru tri strahotne pećine od teškog oblaka.

Na ulazu prve pećine glavu digla zmija grozovita, majka sviju zmija. Strašna glava sav ulaz zatvorila, a tijelom se u pećini ispružila te tamo orijaškim repom omahuje, more muti i valove diže.

Ne smije žena ni blizu čudovištu, nego se dosjetila svojih dvojnica te u desnu sviralu stala prebirati. Kako svira, tako sa kraja daleka, krševita, hite, plivaju zmije i zmijići. Doplivaše, dohitaše zmije šarolike i sitni zmijići, te se molili zmiji strahovitoj:

- „Puštaj, majko naša, ženu da prođe čunom kroz pećinu. Ona je nama veliko dobro učinila, gdje nas je svake zore nahranila."

- „Kroz pećinu je puštati ne mogu, jer mi danas valja velo more dići", - odvraća strašna zmija. „Ali ako vam je dobro učinila, dobro ću joj i vratiti: il' joj volja težak grumen zlata, il' joj volja šest niza bisera?"

Ne prevari se vjerna žena na biser i zlato, nego ovako zmiji nijemim jezikom govorila:

- „Ja sam došla radi malene stvari, radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, ti me puštaj kroz pećinu, zmijo strahovita."

- „Puštaj, majko naša", prihvatile zmije i zmijići, „eto kolike nas je hranila, kolike othranila. A ti lezi, majko naša, pa prospavaj malko, a mi ćemo za tebe more dizati."

Ne mogaše zmija odoljeti onolikoj svojti, a bila ona željna sna od tisuću godina. Pusti dakle ženu kroz pećinu, pa se onda po pećini pruži te strašna zaspi. Prije negoli zaspi, zmijama i zmijićima naloži:

- „Dobro mi more podignite, djeco moja, dok ja malo počinem".

Prošla nijema žena kroz pećinu, ostale zmije i zmijići u pećini. Umjesto da more burkaju, a oni more taže i smiruju.

Isplovila žena, stigla do druge pećine, a u drugoj pećini ptica orijaška, majka sviju ptica. Na ulazu strahovitu glavu ispružila i gvozdeni kljun razvalila, a golema krila po pećini raskrilila i krilima maše, vihor razmahuje.

Latila se žena dvojnicâ te u lijevu sviralu prebire. Doletješe sa kraja sivi galebovi i sitni galebići te se strašnoj ptici molili, da pušta ženu sa čunom kroz pećinu, jer je njima veliko dobro učinila, gdje im je svakim danom kudjelju sterala.

- „Ne mogu da je puštam kroz pećinu, jer danas mi valja silan vihor podignuti. Nego ako vam je dobro učinila, veće ću joj dobro vratiti. Dat ću joj žive vode iz kljuna gvozdenoga, da joj se živa riječ povrati."

Ele, ovo teško bilo jadnoj ženi njemici, gdje bijaše toliko poželjela, da joj se živa riječ vrati! Al ona vjerna ostade te ptici ovako govorila:

- „Nisam došla radi svojega dobra, već radi male stvari: radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, a ti mene kroz pećinu puštaj."

Namolili galebovi majku-pticu i još je uputili, da malo na sanak legne, a oni će za nju vihor razmahati. Poslušala majka-ptica svojtu svoju, ovjesila se gvozdenim čaporcima o pećinu te zaspala.

A galebovi i galebići, mjesto da vihor dižu, a oni vihor taže i smiruju.

Tako nijema žena drugu pećinu preplovila i do treće dolazila.

U trećoj pećini zlatna pčela. Na ulazu se zlatna pčela uzlijetala: križa ognjene munje i gromke gromove. Tutnji more i pećina, zveče munje po oblaku.

Strava uhvati ženu, gdje se našla sama u ovoj grozoti. Ali se ona svog desnog rukava dosjetila, bijeli rukav nerubljeni isporila, na zlatnu pčelu njime omahnula te pčelu u rukav uhvatila.

Utihnule namah munje i gromovi, a zlatna se pčela stala ženi moliti:

- „Puštaj mene, ženo, na slobodu. Nešto ću te, ženo, naučiti. Gledi tamo na more široko: veliku ćeš radost ugledati."

Pogledala žena na more široko: upravo bilo sunce na uranku, zarumenile se nebeske visine, zarumenilo se more od istoči, a iz mora taman se izdigao čun srebrni. U čunu kao kraljevna blijeda i jasna Zora-djevojka, a uz nju dijete nejako u svilenoj košulji, sa zlatnom jabukom. Ono Zora-djevojka malog kralja jutrom po moru šetala.

Prepoznala žena sinka izgubljenoga.

E, čuda prečudnoga, što je more široko, da ga nije mati svega obuhvatila, što je sunce visoko, da ga nije mati rukom dohvatila.

Zastrepila ona od prevelike radosti, dršće ona kao tanana jasika. Il' bi ruke za djetetom pružila? Il' bi za njim milo uskliknula? Il' bi najbolje za njim do vijeka gledala!

Plovi srebren čun po moru rumenomu, u daljini se čunak izgubio, u more čunak uronio, a jedva se majka prenula.

- „Ja ću tebe puta naučiti", progovori ženi zlatna pčela. „Doći ćeš do malog kralja, do sinka tvoga, s njim ćeš u sreći boraviti. Al me prije puštaj na slobodu, da ja križam po pećini munje, i nemoj mi pećinom prolaziti."

Pečal gorka jadnu majku obrvala, obrvala i uzdrmala. Čedo svoje bijaše ugledala, želju svoju željkovanu uočila - uočila, ugledala, a ne ogrlila, ne izljubila! Uzdrmala pečal ženu: il' će biti Palunku vjera il' nevjera? Il' će pčelu puštat' i sinku svome doći, il' će pećinom prolaziti do mora neznanoga, po lubina velikoga?

Kako ju je pečal uzdrmala, tako joj se suze od srca otkinule, tako joj se živa riječ povratila, te ona živom riječi pčeli govorila:

- „Ne pečali me, zlatna pčelo! Ne puštam te na slobodu, jer ja moram kroz pećinu proći. Ja sam svoje čedo oplakala i u srcu svome pokopala. Nisam amo došla radi sreće svoje, već radi male stvari: rad lubina iz mora neznanoga."

Tako žena govorila, u pećinu uplovila. U pećini počinula, u čunku odahnula, tamo noći i mjesečine čekala.

E, moj rode, što se ono danas more tiho učinilo, a u zraku bura počinula, gdje u jednoj pećini spava zmija strahovita, u drugoj ptica orijaška, a u trećoj žena izmorena!

Tako tiho danak prolazio, tako večer dolazila - tako mjesečina sinula. Kad mjesec visoko na nebo, a žena o ponoći u more neznano zaplovila te nasred mora udicu spustila.
III.
Zapovjedi u večer mali kralj Palunku, da mu noćas splete dobre vođice od svile. „Sutra ću te ranom zorom pod kolica prezati, da me voziš po zlatnomu pijesku."

Ele, prevršilo ovo Palunku. Gdje se dosad krio pred Zorom-djevojkom, kad bi jutrom pod more silazila, to će ga sutra ugledati, gdje ga sin pod kola upreže.

Spava sva čeljad, spava Morski Kralj, spava kraljić obijesni - sam Palunko budan: vođice plete. Kruto plete, kao da je nešto smislio. Kad spleo, jake bijahu ono uzice, pa reče Palunko:

- „Nisam nikoga pitao, dok sam ludo radio, ne ću lje ni sada, gdje sam se pameti dozvao."

Tako rekao, tihano pošao do kolijevke, gdje mu sinak tvrdo spavaše, provukao uzice kroz žbice od kolijevke, svezao kolijevku sebi na leđa te pošao da utekne sa sinom.

Tiho Palunko prolazio zlaćanim pijeskom - prošao silnu dvoranu ko prostranu poljanu, prošuljao se zlatnom živicom, razmaknuo grane od bisera. A kad došao, gdje stoji more ko zidovi, ništa ne oklijeva Palunko, nego zapliva u more sa djetetom.

Daleko je, tužna tugo, od Kralja Morskoga do svijeta bijeloga! Pliva Palunko, pliva; al što može jadan ribar preplivati, gdje mu leđa još pritisnuo mali kraljić sa zlatnom jabukom i njegova kolijevka od zlata. Kao da se more nad njima sve više i teže podiže!

Kad je Palunko već posve iznemogao, a ono jošte osjetio: kvrcnulo nešto o zlatnu kolijevku, zapelo nešto o žbice kolijevci. Kako zapelo, tako ljuto hitro potezati stalo.

- „Sad sam ti se jadan sa životom oprostio", sam sebi Palunko govoraše. „Ovo me morska neman na zubu nosi."

Al to ne bio zub morske nemani, već bila koštana udica, a puštala je žena Palunkova.

Kad žena osjetila, da je udica zapela, a ona radosna svu snagu skupila, vuče i poteže, kako ne bi velikog lubina izgubila.

Kad bliže dovukla, izdigle se iz mora najprije zlatne žbice od kolijevke. Žena na mjesečini dobro i ne prepoznala, nego odmah pomislila: „Eto zlatne peraje na lubinu."

Pa onda se pokazalo dijete sa zlatnom jabukom. Opet žena misli: „Ovo je zlatna jabuka na peraji." A kad najposlije izišla iz mora glava Palunkova, radosno žena uskliknula: „A ovo je glava velikoga lubina!"

Veselo kliknula, sasvim k sebi dovukla. A kad sasvim blizu dovukla - e, rode moj rođeni, tko bi znao lijepo iskazati, kako im je od prevelike radosti bilo, gdje se ovako u čunu sastadoše sve troje, a na mjesečini, usred mora neznanoga!

Nego vremena gubiti ne smiju, treba proći pećine, dok se nisu straže u pećini probudile. Pa uhvatiše vesla te povezoše hitro, što im snaga daje.

Ali eto jada iznenada! Kako je ono mali kraljić svoju majku ugledao, odmah se za nju dosjetio. Zagrlilo dijete majčicu objema ručicama - ispade mu jabuka od zlata. Propade jabuka u more, propade do dna morskoga, do dvorova Kralja Morskoga, baš na rame Kralju Morskome.

Probudi se Morski Kralj, ruknu ljutito. Skoči se iz sna sva čeljad po dvorani. Odmah opazili, da je nestalo malog kraljića i slugana njegova.

Podigoše potjeru za njima. Isplivale na mjesečinu Morske Djevice, poletjele u noć lake prekomorke, poslali hitre skoroteče, da probude straže u pećini.

Ali čun već bio kroz pećine prošao, te se dala potjera za čunom. Veslaju Palunko i njegova žena, veslaju što im snaga daje, a za njima se pustila hajka: šibaju za njima Morske Djevice, lete za čunom hitre prekomorke, valja se za njima more uzburkano, maše, vije bura sa oblaka.

Sve se bliže oko čuna hajka sklapala - ne bi joj utekla ni najbolja brodica, kamoli mali čunak na dva slaba vesla! Dugo hrli čunak pred potjerom, al upravo, kad se bijeli dan pomolio, sklopila se sa svih strana groza oko čuna.

Prekrilio vihor čunak, stigli ga šumni talasi, splele se oko čunka u vijenac Morske Djevice. Ljulja, ljulja vijenac oko čunka, propuštaju Morske Djevice strahotne talase, ne propuštaju čunka sa talasom. Pišti, prska more i vjetrina.

Stisnula Palunka strava od propasti, pak u smrtnoj stisci poviknuo:

- „Oj pomozi, jasna Zoro-djevojko!"

Izdignula se iz mora Zora-djevojka. Palunka ugledala, al ne pogledala, malog kraljića pogledala, al ne darivala - a vjernoj ženi hitar dar darivala: rubac vezeni i iglu pribodaču.

Od rupca se bijelo jadro podignulo, a od igle kormilo se stvorilo. Napelo se na vjetru jadro, ko jedra jabuka, a žena uhvatila tvrdom rukom za kormilo. Razbio se vijenac oko čunka, sijeva čunak preko sinjeg mora, kao zvijezda preko neba plavog! Leti čudno čudo pred strahovitom potjerom - što je hajka jača, to više mu pomaže: što je vihor brži, to brži čun pred vihorom, što je more brže, to brži čun po moru.

Ukazala se u daljini obala krševita, na obali kućica Palunkova, a pred kućicom bijeli prud polojiti.

Kad se obala ukazala, odmah hajki snaga oslabila. Boje se kraja vile prekomorke, zaostaju od obale Morske Djevice, na pučini ostaju vihor i talasi, a sam čunak leti ravno do obale kano dijete u majčino krilo.

Naletio čunak do obale, preletio preko bijelog pruda, udario o hridinu. Razbio se čunak o hridinu, potonulo jadro i kormilo, propala u more zlatna kolijevka, utekla pčela zlatokrilka - a Palunko sa ženom i djetetom našli se na prudu pred svojom kućicom.

E, kad one večeri lobode večerali, što je bilo, sve zaboravili. Pa da nije za one dvojnice, nitko ne bi ovo već pamtio. Nego tkogod u dvojnice dune, tomu krupna svirala dudi o Palunku ovako:

„Čudo ludo Palunko,

Na dno mora propao,

Ljutog jada dopao -

A sitna svirala ženu spominje:

Sini, sini, zorice,

Evo nove srećice;

Da je triput potopljena,

Izbavi je vjerna žena -

Tako širom svijeta pričaju dvojnice.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Dozlogrdio ribaru Palunku njegov bijedni život. Živio on sam na pustome morskome kraju i hvatao po vas dan ribe na koštanu udicu, jer se za mreže u onome kraju još nije znalo. A što možeš da uhvatiš na udicu! - „Kakav li je ovo bijedni život?"

# data[].attributes.body
(...) Za večerom dijete nuna i Palunku priče priča. Sve ljepše ona priča, a sve teže čeka Palunko, dok mu jedne večeri ne dogrdilo, te kad se žena raspripovijedala o golemom bogatstvu i raskoši Kralja Morskoga, skoči gnjevan Palunko.

Uplašila se žena, gdje je Palunko onako skočio. Reče ona njemu, da ne zna gdje su dvori Morskoga Kralja, ali Palunko jarostan izbije ženu i zaprijeti joj, da će je ubiti, ne oda li mu tajnu vilinsku.

Sad spozna sirota žena, da ju je Palunko držao za vilu, te se rasplače i reče:

— „Nisam ja, bolan, vila, nego sam sirota žena, koja čarolija ne znam. A što tebi pričam, to mi srce kazuje, da te razonodim“. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ribar Palunko i njegova žena

Ivana Brlić-Mažuranić
I.
Dozlogrdio ribaru Palunku njegov bijedni život. Živio on sam na pustome morskome kraju i hvatao po vas dan ribe na koštanu udicu, jer se za mreže u onome kraju još nije znalo. A što možeš da uhvatiš na udicu!

- „Kakav li je ovo bijedni život?" - govorio Palunko sam sebi, - „što danas uhvatiš, to večeras pojedeš - i nikakove radosti nema za mene na ovome svijetu".

Bijaše pak dočuo Palunko, da imade po svijetu bogatih župana i gavana silnika, što živu u slasti i lasti, u zlatu i u raskoši. Uvrtio si dakle Palunko u glavu, kako bi i on jednom takovo bogatstvo vidio i u njem poživio. Zato se on zarekne, da će tri dana sjediti u svom čunu na morskoj pučini a riba hvatati ne će, ne bi li mu ovaj zavjet pomogao.

Tako Palunko sjedi tri dana i tri noći u svom čunu na morskoj pučini - tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribe ne hvata. Kad treći dan istom počelo svitati, al se iz mora izdigne srebrn čun, na njem zlatna vesla, a u čunu, kao kraljevna jasna, stoji blijeda Zora-djevojka.

- „Tri dana čuvao si život mojim ribicama, a sad reci što želiš da ti dobro učinim? -" progovori Zora-djevojka.

- „Pomozi mi iz ove bijede i pustoga života. Eto po vas dan se prebijam uz ovaj pusti kraj. Što danas nahvatam, to večeras pojedem, te za mene nikakove radosti nema na ovome svijetu", - reče Palunko.

- „Idi kući, naći ćeš, što ti treba", - reče njemu Zora-djevojka. Kako rekla, tako propala sa srebrnim čunom u more.

Požurio Palunko na obalu pak do svoje kuće. Kad on do kuće, al pred njega iziđe sirota djevojka, sva umorna od dalekoga hoda onamo iz zagorja. Reče djevojka: „Eno mi mati umrla, nikoga na svijetu nemam, uzmi me za ženu, Palunko".

Ne zna sada Palunko, što da uradi. „Je li ovo, bolan, sreća, što mi je šalje Zora-djevica?" Vidi Palunko, da je ono bijedna sirotinja kao i on, al opet se boji da ne bi krivo učinio i svoju sreću proigrao. Zato pristane i uze onu sirotu za ženu. A ona, kako bila umorna, leže i spavaše do drugoga dana.

Jedva Palunko dočekao drugoga dana, da vidi, kakova će ono sreća da nastane. Al drugoga dana nije ništa bilo, nego kad Palunko uze udice, da ide u ribu, žena ode u planinu, da bere lobodu. Vratio se u večer Palunko, vratila se žena, te uz ribu i nešto lobode večerali. „E, ako li je ovo sva sreća, onda sam i bez toga mogao biti", pomisli Palunko.

Kad prošla večera, sjela žena uz Palunka, da mu krati vrijeme, da mu priča priče. Priča ona o gavanima i carskim dvorima, o zmajevima što blago čuvaju i o kraljevni što u vrtu biser sije a alem žanje. Sluša Palunko, sve mu srce od radosti poigrava. Zaboravio Palunko bijedu svoju - tri bi godine ovako slušao gdje mu priča. Al se još više obradovao Palunko, kad se domislio: „Ovo je žena vilinska, pokazat će mi put do blaga zmajeva ili do vrta kraljevne. Treba samo da se strpim, da je ne ojadim".

Čeka Palunko - dan za danom prolazio, prošla godina, prošle dvije. Već im se i sinak rodio - nazvali ga Vlatkom malim. Al ono u stvari jednako ostalo: Palunko ribu hvata, a žena se obdan po planini za lobodom prebija, uvečer večeru vari, a za večerom dijete nuna i Palunku priče priča. Sve ljepše ona priča, a sve teže čeka Palunko, dok mu jedne večeri ne dogrdilo, te kad se žena raspripovijedala o golemom bogatstvu i raskoši Kralja Morskoga, skoči gnjevan Palunko, ščepa ženu za ruku i reče:

- „Sada više oklijevanja nema, nego ti mene sutra na uranku vodi do dvorova Morskoga Kralja".

Uplašila se žena, gdje je Palunko onako skočio. Reče ona njemu, da ne zna gdje su dvori Morskoga Kralja, ali Palunko jarostan izbije ženu i zaprijeti joj, da će je ubiti, ne oda li mu tajnu vilinsku.

Sad spozna sirota žena, da ju je Palunko držao za vilu, te se rasplače i reče:

- „Nisam ja, bolan, vila, nego sam sirota žena, koja čarolija ne znam. A što tebi pričam, to mi srce kazuje, da te razonodim".

Još se više na ovo razjario Palunko, gdje se tako varao za dvije duge godine, te gnjevan zapovjedi ženi, da sutra prije zore pođe sa djetetom morskim žalom na desnu strana, a Palunko će poći na lijevu - i da se ne vraćaju, dok ne nađu puta do Morskoga Kralja.

Kad u zoru, al plače žena i moli se Palunku, da se ne rastaju. „Tko zna, gdje će koje od nas nastradati na ovom kamenitom žalu", - govorila ona. Al Palunko opet nasrnuo na nju, te ona onda uze dijete i ode plačući kuda joj muž zapovjedio. Palunko pak ode na drugu stranu.

Išla tako žena sa djetetom, malim Vlatkom, išla za sedmicu, išla za dvije. Nigdje ne nalazila puta do Morskoga Kralja. Umorila se već jadnica kruto te jednoga dana zaspala na kamenu uz more. Kad se probudi, ali nestalo čeda, nejakoga Vlatka.

Koliko se upropastila, ukočile joj se suze na srcu, a od velike joj se žalosti prekinula riječ, te ona onijemila.

Vratila se sirota njemica uz obalu morsku i stigla kući. Sutradan došao i Palunko. Ne našao puta do Morskoga Kralja, vratio se jarostan i bijesan.

Kad on u kuću, al nema čeda Vlatka, a žena nijema. Ne može da mu kaže što se slučilo, nego sva propala od tuge.

Tako od onog dana u njih bilo. Žena niti plače, niti kuka, nego nijema po kući radi i Palunka dvori, a kuća tiha i pusta kao grob. Za neko vrijeme podnosi Palunko ovu žalost, al onda mu sasvim dojadilo: gdje se bijaše najbolje ponadao raskoši Kralja Morskoga, tu mu došla ova bijeda i nevolja.

Riješi se, ele, Palunko te se jednog jutra opet poveze na more. Na moru tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribe ne hvata. Kad treći dan, pred njeg iziđe Zora-djevojka.

Priča njoj Palunko, što se slučilo, i potuži se:

- „Gori je ovo jad negoli prije bijaše. Nestalo djeteta, žena nijema, kuća pusta. Da svisnem od jada!"

Ne reče ništa na ovo Zora-djevojka, nego upita Palunka:

- „Što si zaželio? Još ću ti jednom pomoći."

Al u Palunka samo jedna luda pamet, te kako si bijaše upiljio u glavu, da se nagleda i naužije bogatstva Kralja Morskoga, tako i ne zatraži, da mu se čedo vrati, niti da mu žena progovori, nego se moli Zori-djevojci:

- „Hajde mi, svijetla Zoro-djevice, pokaži put do Morskoga Kralja."

I opet ništa ne reče Zora-djevojka, nego lijepo uputi Palunka:

- „Kad o mladom mjesecu stane dan svitati, ti sjedni u čun, čekaj vjetra i otiđi vjetrom prema istoku. Odnijet će te vjetar do ostrva do Bujana, do kamena do Alatira. Tamo ću te dočekati i put ću ti do Morskoga Kralja pokazati."

Ode Palunko radostan kući.

Kad bilo o mladome mjesecu, al on ništa ženi ne govori, nego rano zorom u čun sjeda, vjetra čeka i ode vjetrom prema istoku.

Nosi vjetar čun i nanese ga do mora neznanoga, do ostrva do Bujana. Pliva bujno ostrvo kao zeleni vrt. U njem bujna trava i tratina, u njem loza vinova, u njem mandula rascvjetana. Nasred ostrva dragi samen, bijel gorući kamen Alatir. Pol kamena nad ostrvom žari, pola pod ostrvom u more svijetli. - Tuj na ostrvu na Bujanu, na kamenu na Alatiru, sjedi Zora-djevojka.

Lijepo Zora-djevojka Palunka dočekala, lijepo ga uputila. Pokazala mu, gdje do ostrva na moru pliva kolo mlinsko, a oko kola Morske Djevice igre igraju. Još ga lijepo naučila, kako će se kolu namoliti, da ga spusti do Kralja Morskoga, a da ga ne progutaju jazi morski.

Još mu reče Zora-djevojka:

- „Velikog ćeš se dobra i raskoši nauživati u Kralja Morskoga, al znaj: na zemlju ne možeš da se vratiš, jer su tri strahovite straže postavljene. Jedna valove diže, druga vjetar vije, a treća munje križa."

A Palunko radostan u čun sjeda i poveze se do kola mlinskoga, misleći u sebi:

- „Ne znaš, Zoro-djevice, što je bijeda na ovome svijetu. Ne ću se lje zemlje zaželjeti, gdje ostavljam pustu nevolju!"

On do kola mlinskoga, a oko kola Morske Djevice pustopašne igre igraju. U val rone, po moru se gone, kose im se po valu rasteple, srebrne im peraje trepere, a rumena im se usta smiju. I po kolu sjedaju i oko kola more zapjenjuju.

Doplovi čun do kola mlinskoga, a Palunko, kako ga Zora-djevica učila, tako učinio: dignuo veslo nad more, kako ga ne bi morski jazi progutali, te ovako mlinskom kolu progovorio:

- „Kolovrta navrta, ili do jaza mrtvoga, ili do Kralja Morskoga."

Kad Palunko ovo izrekao, šiknuše Morske Djevice kao srebrne ribice, okupiše se oko kola, uhvatiše se bijelim rukama za žbice te zavrtiše kolo - zavrtiše ga hitro, vrtoglavo.

Učini se vir u moru, učini se vir strahovit, vir dubok, utegnu vir Palunka, zakruži Palunkom kao tananom šibicom i spušta ga do silnih dvorova Kralja Morskoga.

Još Palunku u ušima šum morski i pustopašni smijeh Morskih Djevica, ali već se on našao na krasnome pijesku, na sitnome pijesku od suhoga zlata.

Oglednu se Palunko i kliknu: „E, čuda mi divnoga, čitava poljana od zlatnoga pijeska!"

Ono samo misli Palunko, da je poljana kolika je, ali ono bila velika dvorana Kralja Morskoga. Oko dvorane stoji more kao mermerni zidovi, nad dvoranom stoji more kao svod stakleni. Od kamena od Alatira plavo svijetlo kao plava mjesečina. Ovjesile se nad dvoranom grane od bisera, uzdigli se po dvorani stolovi od koralja.

A na kraju, na drugom kraju, svirale gdje svire i sitni praporci gdje biju, onamo u zlatnome pijesku uživa i počiva Kralj Morski. Pružio se u zlaćani pijesak, samo volujsku glavu podigao - ukraj njega ploča od koralja, iza njega živica od zlata.

Što ono tanke sviralice brzo i tanano svire, a sitni praporci strelohitno biju, što se ono sjaja i raskoši blista - ovoliko sreće i blaženstva ne bijaše Palunko mislio da gdjegod ima na svijetu!

Pomahnitao Palunko od puste radosti, učinilo mu se, kao da se vinca nakitio, zaigralo mu srce, pljesnuo u dlanove, potrkao po zlatnome pijesku ko hitronogo dijete, prebacio se po dva, po tri puta, kao ludi derančić.

Vrlo se ovo svidje Morskomu Kralju. U Morskoga Kralja teške noge preteške, a još teža teška glava volujska. Nasmija se grohotom Morski Kralj, te kako u zlatnome pijesku počiva, tako oko njega pijesak prši od smijeha.

- „Baš si momče lakonogo," - reče Morski Kralj i skine vrhu sebe granu bisera te Palunka dariva. Zapovjedi zatim Morski Kralj, te iznijele vile pomorkinje na zlatnim pladnjima jela biranoga i pića medenoga. Blaguje Palunko uz Morskoga Kralja na ploči od koralja, ele, u časti najvećoj.

Kad Palunko odručao, pita njega Kralj Morski:

- „Jesi li još čega zaželio, momče?"

A što znade da zaželi bijedna sirotinja, koja još nikada dobru nije privirila? Nego kako Palunko bio gladan od daleka puta, to se on slabo najeo jela biranijeh i pića medenoga, pa zato reče Morskome Kralju:

- „Baš kad me pitaš, Kralju Morski, zaželio sam, da mi je dobar pladanj varene lobode."

Začudio se ovome Kralj Morski, al se onda dosjetio te se nasmijao i Palunku govorio:

- „E, brate moj, draga je u nas loboda, draža nego biser i bisernjak, jer je od nas daleko do nje. Al kad si baš zaželio, poslat ću vilu prekomorku, donijet će ti iz kraja lobode. Al ti se meni još tri puta prebaci."

Kako je Palunko radostan, ništa ovo nije njemu teško. Skače se on na noge lagane, a ono se brzo prikupiše i pomorkinje i sitna čeljad u dvoranu, da ovo čudo vide.

Zaleti se Palunko po zlatnome pijesku, prebaci se vješto jedan, pa dva, pa tri puta kao vjeverica, a Morski Kralj i sva čeljad grohotom se nasmijali tolikoj vještini.

Al se najslađe nasmijalo neko dijete nejačko, a bio to kralj mali, što ga od igre i obijesti sebi pomorkinje zakraljile. Sjedi mali kralj u zlatnoj kolijevci, u svilenoj košuljici. Po kolijevci biserni praporci, a djetetu u ruci zlatna jabuka.

Kad se Palunko prebacio, a mali se kralj onako slatko nasmijao, oglednu se Palunko na njega. Poglednu maloga kralja - prenerazi se Palunko: ono je sinak njegov nejaki, Vlatko mali.

Ele, prisjelo ovo Palunku odmah. Ne bi ni sam mogao pomisliti, da bi mu ovako brzo prisjelo!

Smrknu se Palunko onim časom - razjedio se, te kad se malo razabrao, pomisli:

- „Gle ga, derančića, kuda se djenuo, da kraljuje u igri i obijesti, a mati mu kod kuće od tuge onijemila."

Kivan je Palunko, ne može da gleda ni sebe ni sina u ovim dvorima; al ne smjede ništa da reče, kako ga ne bi od djeteta rastavili. Zato se on učini slugom u svoga sina, Vlatka maloga, misleći: „Ostat ću kadgod na samu sa djetetom, spomenut ću dijete za oca i majku, uteći ću s njime, odnijet ću prkonjicu sina, vratiti se s njime k materi."

Tako mislio Palunko te jednoga dana dočekao, ostao na samu s djetetom te malome kralju prišapnuo: „Hajde, sinko, sa ocem da uteknemo."

Al Vlatko bijaše čedo sasvim nejačko te kako je dugo pod morem boravio, tako oca već i zaboravio. Nasmija se on, nasmija se mali kralj, misli on: šali se Palunko - te Palunka nožicom gurnuo:

- „Nisi ti otac moj, ti si ona luda, što se pred Morskim Kraljem prebacuje."

Ujede ovo za srce Palunka, od srdžbe bi svisnuo. Ode on tako i rasplače se od gorkoga jeda. Okupila se oko njega čeljad Kralja Morskoga, te ovako jedan drugomu govorili:

- „E, ovo mora da je veliki velmoža na zemlji bio, kad u ovolikoj raskoši plače."

- „Duše mi, bio sam isti kao i Kralj Morski. Imao sam dijete, što mi se u bradu penjalo, ženu, što mi čuda kazivala - a lobode, brate, koliko hoćeš, ne trebaš se ni pred kim prebacivati!" - govori ojađen Palunko.

Čudi se čeljad ovolikomu gospodstvu te puštaju Palunka, da tuguje za svojom srećom. A Palunko osta slugom u maloga kralja. Ugađa sinku svakojako, misli: pregovorit ću ga kakogod da sa mnom utekne. A mali kralj svakim danom objesniji i pustopašniji, te što više dani protječu, to dijete za veću ludu Palunka držaše.
II.
Dok ovo tako bijaše, dotle žena Palunkova u kući samovala i tugovala. Prve večeri na ognjištu oganj podržavala i večeru varila, a kad Palunka nije dočekala, onda je oganj zapustila i više ga nije pravila.

Sjedi sirota njemica na pragu, niti radi niti sprema, niti plače, niti kuka, nego se ubija jadom i čemerom. Niti može da u koga upita savjeta, kad je nijema, niti može morem poći za Palunkom, kad je od tuge preklonula.

Kud će, dakle, jadna, nego jednog dana ode u daleko zagorje, gdje joj je majka ležala sahranjena. Tako ona nad grobom matere stala, a pred nju izađe lijepa košuta.

Progovori košuta nijemim jezikom:

- „Nemoj da sjediš i da se ubijaš, kćeri moja, jer bi ti srce puklo, a kuća bi ti se raspala. Nego ti svake večeri Palunku večeru spremaj, a iza večere tanku kudjelju razrješuj. Ne dođe li Palunko, a ti u zoru uzmi njegovu večeru i mekanu kudjelju i još ponesi tanke dvojnice, pa pođi u krš. Tamo u dvojnice sviraj, zmije i zmijiće vabi i galebove dozivaj. Zmije i zmijići će večeru izjesti, a galebovi kudjeljom gnijezda oblagati."

Dobro kćerka sve razumjela, što joj mati govorila, i tako učinila. Svake večeri večeru sprema, iza večere kudjelju razrješuje. Ne vraća se Palunko, uzima žena u ranu zoru dvojnice, iznosi u krš večeru i kudjelju. Kako ona u dvojnice svira, tanano u desnu sviralu svira, tako izlaze iz krša zmije i zmijići. Večeru blaguju, ženi nijemim jezikom zahvaljuju. A kad u lijevu sviralu prebire, dolijeću galebovi i galebići, kudjelju u gnijezda raznose, a ženi zahvaljuju.

Ovako žena radila svakim danom - i već se mjesec tri puta povratio, a Palunka svejednako nema.

Opet teška tuga obrva jadnu njemicu, te ona ode opet na grob matere.

Išeće pred nju košuta, a žena joj nijemim jezikom govorila:

- „Evo, majko, sve sam tako uradila, al Palunka nikada! Meni dojadilo čekanje. Il' da skočim u more, il' da se razbijem o stijenu?"

- „Kćeri moja", reče košuta, „nemoj da budeš nevjera. Ljutu muku muči tvoj Palunko. A ti slušaj, kako ćeš mu pomoći. U neznanome moru ima lubin veliki, na lubinu zlatna peraja, na peraji zlatna jabuka. Uhvatiš li na mjesečini lubina, olakšat ćeš jade tvom Palunku. Al do mora neznanoga treba proći tri pećine od oblaka: u jednoj zmija orijaška, majka sviju zmija, more diže i valove pravi; u drugoj ptica orijaška, majka sviju ptica, buru razmahuje; u trećoj zlatna pčela, majka sviju pčela, munje križa i izvodi. Pođi, kćerko, do mora neznanoga, ništa ne ponesi doli udice i tananih dvojnica, a nađeš li se u teškoj nevolji, ti otpori svoj desni rukav, bijeli nerubljeni."

Upamtila kćerka, drugog dana čun uzela, otisnula se na more debelo, a ništa ne ponijela doli udice i tankih dvojnica.

Luta i tumara morem, dok je more ne nanese do jednog mjesta, a tamo na moru tri strahotne pećine od teškog oblaka.

Na ulazu prve pećine glavu digla zmija grozovita, majka sviju zmija. Strašna glava sav ulaz zatvorila, a tijelom se u pećini ispružila te tamo orijaškim repom omahuje, more muti i valove diže.

Ne smije žena ni blizu čudovištu, nego se dosjetila svojih dvojnica te u desnu sviralu stala prebirati. Kako svira, tako sa kraja daleka, krševita, hite, plivaju zmije i zmijići. Doplivaše, dohitaše zmije šarolike i sitni zmijići, te se molili zmiji strahovitoj:

- „Puštaj, majko naša, ženu da prođe čunom kroz pećinu. Ona je nama veliko dobro učinila, gdje nas je svake zore nahranila."

- „Kroz pećinu je puštati ne mogu, jer mi danas valja velo more dići", - odvraća strašna zmija. „Ali ako vam je dobro učinila, dobro ću joj i vratiti: il' joj volja težak grumen zlata, il' joj volja šest niza bisera?"

Ne prevari se vjerna žena na biser i zlato, nego ovako zmiji nijemim jezikom govorila:

- „Ja sam došla radi malene stvari, radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, ti me puštaj kroz pećinu, zmijo strahovita."

- „Puštaj, majko naša", prihvatile zmije i zmijići, „eto kolike nas je hranila, kolike othranila. A ti lezi, majko naša, pa prospavaj malko, a mi ćemo za tebe more dizati."

Ne mogaše zmija odoljeti onolikoj svojti, a bila ona željna sna od tisuću godina. Pusti dakle ženu kroz pećinu, pa se onda po pećini pruži te strašna zaspi. Prije negoli zaspi, zmijama i zmijićima naloži:

- „Dobro mi more podignite, djeco moja, dok ja malo počinem".

Prošla nijema žena kroz pećinu, ostale zmije i zmijići u pećini. Umjesto da more burkaju, a oni more taže i smiruju.

Isplovila žena, stigla do druge pećine, a u drugoj pećini ptica orijaška, majka sviju ptica. Na ulazu strahovitu glavu ispružila i gvozdeni kljun razvalila, a golema krila po pećini raskrilila i krilima maše, vihor razmahuje.

Latila se žena dvojnicâ te u lijevu sviralu prebire. Doletješe sa kraja sivi galebovi i sitni galebići te se strašnoj ptici molili, da pušta ženu sa čunom kroz pećinu, jer je njima veliko dobro učinila, gdje im je svakim danom kudjelju sterala.

- „Ne mogu da je puštam kroz pećinu, jer danas mi valja silan vihor podignuti. Nego ako vam je dobro učinila, veće ću joj dobro vratiti. Dat ću joj žive vode iz kljuna gvozdenoga, da joj se živa riječ povrati."

Ele, ovo teško bilo jadnoj ženi njemici, gdje bijaše toliko poželjela, da joj se živa riječ vrati! Al ona vjerna ostade te ptici ovako govorila:

- „Nisam došla radi svojega dobra, već radi male stvari: radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, a ti mene kroz pećinu puštaj."

Namolili galebovi majku-pticu i još je uputili, da malo na sanak legne, a oni će za nju vihor razmahati. Poslušala majka-ptica svojtu svoju, ovjesila se gvozdenim čaporcima o pećinu te zaspala.

A galebovi i galebići, mjesto da vihor dižu, a oni vihor taže i smiruju.

Tako nijema žena drugu pećinu preplovila i do treće dolazila.

U trećoj pećini zlatna pčela. Na ulazu se zlatna pčela uzlijetala: križa ognjene munje i gromke gromove. Tutnji more i pećina, zveče munje po oblaku.

Strava uhvati ženu, gdje se našla sama u ovoj grozoti. Ali se ona svog desnog rukava dosjetila, bijeli rukav nerubljeni isporila, na zlatnu pčelu njime omahnula te pčelu u rukav uhvatila.

Utihnule namah munje i gromovi, a zlatna se pčela stala ženi moliti:

- „Puštaj mene, ženo, na slobodu. Nešto ću te, ženo, naučiti. Gledi tamo na more široko: veliku ćeš radost ugledati."

Pogledala žena na more široko: upravo bilo sunce na uranku, zarumenile se nebeske visine, zarumenilo se more od istoči, a iz mora taman se izdigao čun srebrni. U čunu kao kraljevna blijeda i jasna Zora-djevojka, a uz nju dijete nejako u svilenoj košulji, sa zlatnom jabukom. Ono Zora-djevojka malog kralja jutrom po moru šetala.

Prepoznala žena sinka izgubljenoga.

E, čuda prečudnoga, što je more široko, da ga nije mati svega obuhvatila, što je sunce visoko, da ga nije mati rukom dohvatila.

Zastrepila ona od prevelike radosti, dršće ona kao tanana jasika. Il' bi ruke za djetetom pružila? Il' bi za njim milo uskliknula? Il' bi najbolje za njim do vijeka gledala!

Plovi srebren čun po moru rumenomu, u daljini se čunak izgubio, u more čunak uronio, a jedva se majka prenula.

- „Ja ću tebe puta naučiti", progovori ženi zlatna pčela. „Doći ćeš do malog kralja, do sinka tvoga, s njim ćeš u sreći boraviti. Al me prije puštaj na slobodu, da ja križam po pećini munje, i nemoj mi pećinom prolaziti."

Pečal gorka jadnu majku obrvala, obrvala i uzdrmala. Čedo svoje bijaše ugledala, želju svoju željkovanu uočila - uočila, ugledala, a ne ogrlila, ne izljubila! Uzdrmala pečal ženu: il' će biti Palunku vjera il' nevjera? Il' će pčelu puštat' i sinku svome doći, il' će pećinom prolaziti do mora neznanoga, po lubina velikoga?

Kako ju je pečal uzdrmala, tako joj se suze od srca otkinule, tako joj se živa riječ povratila, te ona živom riječi pčeli govorila:

- „Ne pečali me, zlatna pčelo! Ne puštam te na slobodu, jer ja moram kroz pećinu proći. Ja sam svoje čedo oplakala i u srcu svome pokopala. Nisam amo došla radi sreće svoje, već radi male stvari: rad lubina iz mora neznanoga."

Tako žena govorila, u pećinu uplovila. U pećini počinula, u čunku odahnula, tamo noći i mjesečine čekala.

E, moj rode, što se ono danas more tiho učinilo, a u zraku bura počinula, gdje u jednoj pećini spava zmija strahovita, u drugoj ptica orijaška, a u trećoj žena izmorena!

Tako tiho danak prolazio, tako večer dolazila - tako mjesečina sinula. Kad mjesec visoko na nebo, a žena o ponoći u more neznano zaplovila te nasred mora udicu spustila.
III.
Zapovjedi u večer mali kralj Palunku, da mu noćas splete dobre vođice od svile. „Sutra ću te ranom zorom pod kolica prezati, da me voziš po zlatnomu pijesku."

Ele, prevršilo ovo Palunku. Gdje se dosad krio pred Zorom-djevojkom, kad bi jutrom pod more silazila, to će ga sutra ugledati, gdje ga sin pod kola upreže.

Spava sva čeljad, spava Morski Kralj, spava kraljić obijesni - sam Palunko budan: vođice plete. Kruto plete, kao da je nešto smislio. Kad spleo, jake bijahu ono uzice, pa reče Palunko:

- „Nisam nikoga pitao, dok sam ludo radio, ne ću lje ni sada, gdje sam se pameti dozvao."

Tako rekao, tihano pošao do kolijevke, gdje mu sinak tvrdo spavaše, provukao uzice kroz žbice od kolijevke, svezao kolijevku sebi na leđa te pošao da utekne sa sinom.

Tiho Palunko prolazio zlaćanim pijeskom - prošao silnu dvoranu ko prostranu poljanu, prošuljao se zlatnom živicom, razmaknuo grane od bisera. A kad došao, gdje stoji more ko zidovi, ništa ne oklijeva Palunko, nego zapliva u more sa djetetom.

Daleko je, tužna tugo, od Kralja Morskoga do svijeta bijeloga! Pliva Palunko, pliva; al što može jadan ribar preplivati, gdje mu leđa još pritisnuo mali kraljić sa zlatnom jabukom i njegova kolijevka od zlata. Kao da se more nad njima sve više i teže podiže!

Kad je Palunko već posve iznemogao, a ono jošte osjetio: kvrcnulo nešto o zlatnu kolijevku, zapelo nešto o žbice kolijevci. Kako zapelo, tako ljuto hitro potezati stalo.

- „Sad sam ti se jadan sa životom oprostio", sam sebi Palunko govoraše. „Ovo me morska neman na zubu nosi."

Al to ne bio zub morske nemani, već bila koštana udica, a puštala je žena Palunkova.

Kad žena osjetila, da je udica zapela, a ona radosna svu snagu skupila, vuče i poteže, kako ne bi velikog lubina izgubila.

Kad bliže dovukla, izdigle se iz mora najprije zlatne žbice od kolijevke. Žena na mjesečini dobro i ne prepoznala, nego odmah pomislila: „Eto zlatne peraje na lubinu."

Pa onda se pokazalo dijete sa zlatnom jabukom. Opet žena misli: „Ovo je zlatna jabuka na peraji." A kad najposlije izišla iz mora glava Palunkova, radosno žena uskliknula: „A ovo je glava velikoga lubina!"

Veselo kliknula, sasvim k sebi dovukla. A kad sasvim blizu dovukla - e, rode moj rođeni, tko bi znao lijepo iskazati, kako im je od prevelike radosti bilo, gdje se ovako u čunu sastadoše sve troje, a na mjesečini, usred mora neznanoga!

Nego vremena gubiti ne smiju, treba proći pećine, dok se nisu straže u pećini probudile. Pa uhvatiše vesla te povezoše hitro, što im snaga daje.

Ali eto jada iznenada! Kako je ono mali kraljić svoju majku ugledao, odmah se za nju dosjetio. Zagrlilo dijete majčicu objema ručicama - ispade mu jabuka od zlata. Propade jabuka u more, propade do dna morskoga, do dvorova Kralja Morskoga, baš na rame Kralju Morskome.

Probudi se Morski Kralj, ruknu ljutito. Skoči se iz sna sva čeljad po dvorani. Odmah opazili, da je nestalo malog kraljića i slugana njegova.

Podigoše potjeru za njima. Isplivale na mjesečinu Morske Djevice, poletjele u noć lake prekomorke, poslali hitre skoroteče, da probude straže u pećini.

Ali čun već bio kroz pećine prošao, te se dala potjera za čunom. Veslaju Palunko i njegova žena, veslaju što im snaga daje, a za njima se pustila hajka: šibaju za njima Morske Djevice, lete za čunom hitre prekomorke, valja se za njima more uzburkano, maše, vije bura sa oblaka.

Sve se bliže oko čuna hajka sklapala - ne bi joj utekla ni najbolja brodica, kamoli mali čunak na dva slaba vesla! Dugo hrli čunak pred potjerom, al upravo, kad se bijeli dan pomolio, sklopila se sa svih strana groza oko čuna.

Prekrilio vihor čunak, stigli ga šumni talasi, splele se oko čunka u vijenac Morske Djevice. Ljulja, ljulja vijenac oko čunka, propuštaju Morske Djevice strahotne talase, ne propuštaju čunka sa talasom. Pišti, prska more i vjetrina.

Stisnula Palunka strava od propasti, pak u smrtnoj stisci poviknuo:

- „Oj pomozi, jasna Zoro-djevojko!"

Izdignula se iz mora Zora-djevojka. Palunka ugledala, al ne pogledala, malog kraljića pogledala, al ne darivala - a vjernoj ženi hitar dar darivala: rubac vezeni i iglu pribodaču.

Od rupca se bijelo jadro podignulo, a od igle kormilo se stvorilo. Napelo se na vjetru jadro, ko jedra jabuka, a žena uhvatila tvrdom rukom za kormilo. Razbio se vijenac oko čunka, sijeva čunak preko sinjeg mora, kao zvijezda preko neba plavog! Leti čudno čudo pred strahovitom potjerom - što je hajka jača, to više mu pomaže: što je vihor brži, to brži čun pred vihorom, što je more brže, to brži čun po moru.

Ukazala se u daljini obala krševita, na obali kućica Palunkova, a pred kućicom bijeli prud polojiti.

Kad se obala ukazala, odmah hajki snaga oslabila. Boje se kraja vile prekomorke, zaostaju od obale Morske Djevice, na pučini ostaju vihor i talasi, a sam čunak leti ravno do obale kano dijete u majčino krilo.

Naletio čunak do obale, preletio preko bijelog pruda, udario o hridinu. Razbio se čunak o hridinu, potonulo jadro i kormilo, propala u more zlatna kolijevka, utekla pčela zlatokrilka - a Palunko sa ženom i djetetom našli se na prudu pred svojom kućicom.

E, kad one večeri lobode večerali, što je bilo, sve zaboravili. Pa da nije za one dvojnice, nitko ne bi ovo već pamtio. Nego tkogod u dvojnice dune, tomu krupna svirala dudi o Palunku ovako:

„Čudo ludo Palunko,

Na dno mora propao,

Ljutog jada dopao -

A sitna svirala ženu spominje:

Sini, sini, zorice,

Evo nove srećice;

Da je triput potopljena,

Izbavi je vjerna žena -

Tako širom svijeta pričaju dvojnice.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Dozlogrdio ribaru Palunku njegov bijedni život. Živio on sam na pustome morskome kraju i hvatao po vas dan ribe na koštanu udicu, jer se za mreže u onome kraju još nije znalo. A što možeš da uhvatiš na udicu! - „Kakav li je ovo bijedni život?"

# data[].attributes.body
(...) Bilo dijete po imenu Jagor, te ostalo nejako iza majke, uz maćehu zlu i pakosnu. Nemilosna maćeha, kao zla godina, bije dijete i hladom i gladom — a oca zatravila svakojakim travama, te i on za sina ne mari. (...)

(...) Stoji maćeha, okamenila se od čuda, ali kad nestalo starca, uhvati je jar i bijes. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jagor

Ivana Brlić-Mažuranić
I.
Bilo dijete po imenu Jagor, te ostalo nejako iza majke, uz maćehu zlu i pakosnu. Nemilosna maćeha, kao zla godina, bije dijete i hladom i gladom - a oca zatravila svakojakim travama, te i on za sina ne mari.

Trpio Jagor donekle, trpio al' djetetu onako malenu jednoga se dana srdašce prepunilo tuge. Ode siromašak u pojatu, legne licem u slamu i zaplače gorko. "Što ću i kuda ću jadan?" Uto čuje, kako se nešto kroz slamu šulja, kano da je miš. Prišlo mu do uha i šapnulo: "Ne plači, dijete Jagore. Ne staraj se ni za što. Ima nas troje ovdje. mi ćemo tebi valjati!"

Dignu Jagor glavu, ogleda se po pojati. Al' u pojati, ko i dosada, uz jasle svezana samo kravica bušakinja i riđa kozica, koje mati Jagorova bješe othranila i milovala. I više nikoga nema.

- "Jesi li mi ti to govorila?" upita Jagor bušicu.

- "Nisam", odvrati ona.

- "A jesi li ti?" upita riđu kozicu.

- "Nisam ni ja," odvrati koza.

- "A da tko je i zašto kaže, da vas ima troje, kad ste vas dvije same ovdje?"

- "Ono ti Bagan reče, - on je uz nas dvije treći u pojati, a stariji je od nas," odgovori bušica.

- "A kuda ode?" upita Jagor.

- "Eno ga u snopu pšenice."

- "A gdje mu je ovdje u pojati snop pšenice?" upita opet Jagor.

- "Eno snop pšenice u desnome uglu pojate, upleten je u pleter pod mazom," odvrati kravica.

- "A otkada je tamo?" začudi se dijete.

- "Od pedeset godina."

- "A tko ga je tamo vrgao?"

- "Djed tvoj, kad je ovu pojatu pleo i dizao," reče bušica.

- "A zašto je upleo snop pšenice u pleter?"

- "Da primami Bagana. I kako se Bagan onda tamo namjestio, tako vam do danas čuva blago u pojati, i sve dobro u hlijevu i kolibi, i što god biva, bez njega ne biva na vašemu dobru."

Kad bušica ovo ispripovijeda, ogleda se Jagor po pojati i budne mu nekuda drago na srcu i zbog djeda i zbog Bagana i zbog snopa pšenice u pleteru.

A bušica još reče:

- "Ako ćeš mene poslušati, ti sadjelaj jaslice; neka nisu veće nego pedalj u širinu, a palac u visinu. Namjesti ih, neka nitko ne zna, pod naše jasle. Pa kad budeš večerom nama krmu polagao, ti baci i Baganu rukovet krme u jaslice, a kad budeš nama steljio, i njemu nastelji. Tako radi i ne boj se ničega."

Poslušao Jagor bušicu, izdjelao i namjestio jaslice, polagao Baganu krmu i steljio mu ležaj. Od toga dana djetetu u pojati bila hrana i obrana. Tamo noćivao, onamo se zaklanjao. A kravica, kozica i Bagan, kako obrekli, onako i držali. Ako noću vjetar vije, Bagan sijeno uz ušake navaljuje, da malome bude u pojati toplo; a kad maćeha ujutro dođe, da podoji kravicu i kozicu, one ne daju sve mlijeko, nego samo polovicu a drugu polovicu za Jagora drže.

Stao Jagor rasti kano bor u gori. Svatko se živ čudio, gdje dijete uz maćehu onako raste. A maćeha sve se kini i izjeda, jer vidi, da djetetu naškoditi ne može.

Mislila ona, mislila za mnogo dana i za mnogo noći i napokon nešto smislila. Te kad se jednoga dana u zoru muž opremao, da ide stelju kositi, reče ona njemu: "Ne nosi, diko, ručka sa sobom. Poslat ću ti ga u podne po djetetu."

Posluša je muž, uze samo kosu i ode na steljište.

Kad bi podne, skuhala žena lonac kaše, ispekla hljebac, metnula u kotaricu i rekla Jagoru: "Eto kotarica, nosi ocu ručak."

Ode Jagor, a maćeha izašla na ljesu, da gleda za njime.

Znala ona, što će od njega biti, i tko na njega vreba o podnevnom vrućku.

Vrućak udara sa nebesa, travka se pod travku podvlači, a sve živo uteklo il' u grm il' u trn, da se zakloni od sunca. Sam Jagor ide stazom preko livada - nigdje ni truna hlada, a zrak igra pred očima kano zlatna vodica.

Kad Jagor bješe izašao nad ljesu, čučala onkraj plota u koprivama baba Poludnica nad svojom jazbinom. Ime joj je baba Poludnica, jer samo u po dana izlazi iz jazbine, blaži se kano guja na ljetnoj pripeki i vreba, koga da ošine koprivom.

Opazila, ele, baba dijete, natrgala brže bolje struk kopriva, potrčala za njime, niti je čuješ korak, niti sjenu baca, dognala ga na stazu u raži na najžešćem suncu i ošinula ga koprivama po zatiljku. Kako ga koprivom ošinula, onako djetetu mrak pokrio oči, pao po stazi i više za se ne zna. Uze baba lonac: jedamput srkne, svu kašu posrka; uze hljebac: jedamput gutne, sav hljebac pojede. A onda prebaci Jagora preko ramena, kano da je vreća, i odvuče ga u svoju jazbinu.

Maćeha sa ljese sve ovo vidjela, protrla ruke i rekla: "Dobro je. Taj se više ne vraća." - A baba Poludnica, kako Jagora uvukla pod zemlju, tako ga vukla kroz mračni rov, dok ne dođe do mjesta, gdje su strašan žar i vrućina strujali odnekuda. Stane baba, hukne u Jagora, a on se prene od sna.

Uze baba dijete za ruku i povede ga dalje, te odmah dođoše na jedan prostor pod zemljom, koji bijaše kano jedno gumno strašno veliko, a nad njime svod od pečene gline kano velika pokljuka. Oko gumna dvanaest peći: šest crvenih, iz njih crven plamen bije, a šest žutih, iz njih žuti plamen bije. Gumno sve utapkano, koliko se slugu ustrčalo oko pećiju. U crvenim pećima ovnove peku, u žutima hljebove žare: sve babi Poludnici za jedan obrok.

U onoj vrućini nitko živ ni dahnuti ne bi mogao, jer bi mu grlo progorilo - ali na Jagora bijaše baba huknula, pa mu ovaj žar ne mogaše nahuditi. - "Uhu", reče Jagor, kad se nađe pred ovim čudom.

- "Ne boj se!" odvrati baba Poludnica.

- "Ne bojim se, nego se čudim, kako je ovo sve veliko. Ova jedna peć veća nego moja koliba i pojata."

Nasmija se baba Poludnica, nos joj se spustio, brada uzdignula do nosa, a usta uleknula.

Odvede ona dijete preko gumna, te opet kroz jedan rov i dođoše u neki prostor pod zemljom, koji bijaše kano tor strašno velik, a nad njime svod od crvene zemlje. U toru ovce jedna do druge, sve crvene vune, a svaka velika ko' najveće goveče.

- "Uhu", reče Jagor, kad ugleda grdne ovce.

- "Ne boj se", odvrati njemu baba Poludnica.

- "Ne bojim se, nego se čudim, koliko su velike ovce. Ova jedna ovca veća nego i kravica i kozica moja, da ih zajedno metneš."

Nasmija se opet baba Poludnica i učini se još ružnija, Povede ona dijete kroz tor, te ispusti ovce. Ovce nasrnuše u treći rov, koji sve pod zemljom vodio strmo uzbrdice, a baba s djetetom za njima. - Dugo išli kroz rov, te onda izašli na drugi otvor iz jazbine. Našli se na vrh krša na jednom polju kamenitom, strašno velikom. Sa dvije strane digle se litice, a sa dvije strane ploče gvozdene, tako te iz tog polja nema izlaza ni ulaza nego kroz rov babe Poludnice.

Leži polje kano kotlina zatvoreno, a po polju neko bilje, silno i veliko, svaki list kano tri sloga dobra polja, a svaki se prelijeva kano bakar na suncu. Sunce raspalilo kamen i biline, vrućina u kotlini, da živ kršćenik ni dahnuti ne bi mogao, a da mu grlo ne izgori. Ali dijete ne osjeti ni ove vrućine, nego samo od čuda velikoga reče:

- "Uhu!"

- "Ne boj se," odvrati njemu baba Poludnica.

- "Ne bojim se, nego se čudim, kako je ovo sve veliko; veći jedan ovaj list nego polje i bašča moja."

Opet se nasmijala baba Poludnica i učinila se tako ružna, da pod suncem takove još nije bilo.

- "Po volji si mi, momče," reče zatim baba. "Meni pastir treba, pa ćeš mi ti biti pastirom. Sjedi ovdje i čuvaj stado. Nego dobro pazi, kako ćeš me poslužiti, jer bude li štete, zlo po tebe."

Tako reče baba i nestade je opet u jazbinu. A dijete osta samo u onoj silnoj kotlini, gvožđem i kamenom opasanoj. One se grdne ovce razasule širom polja. Sagnule glave pa pasu ono bilje, a kako griskaju golemi list, što se bakrom prelijeva, tako im plamečci oko glavâ prskaju.

Sjelo dijete na kamen pod onu visoku gvozdenu zagradu i zagledalo se u svu rugobu ovu. Sve što bješe vidio, slegnulo mu se tako na dušicu, te ni zaplakati ne može. Samo jednu te jednu misao po glavi prevrće: kako je maleno i umiljato sve ono dobro njegovo, kojega ga je maćeha lišila, a kako je veliko i strašno ovo zlo, koje je za njega izmislila.
II.
Kad se otac u večer vraćao sa steljišta, našao u raži kotaricu s lončićem i rupčić Jagorov. Pođe on kući, a žena u pojati kravu muze.

- "Dobar večer, ljubo! Kuda moj ručak? Što bi od Jagora?"

- "Ne znam ja, dragi! Ne žali za sinom, kad nije vrijedan, da ti ručak donese. Manje će nam kruha trebati bez njega."

- "Pravo veliš," odvrati muž, te odoše u kolibu, da večeraju.

Kad odvečerali, pokaže žena mužu komad hljeba, koji bijaše preostao.

Pogleda muž, al ne može pravo da se obraduje onome hljebu.

Žena legne spavati, a on ode u pojatu, da blago namiri. Kad se našao sam sa blagom, i kako stao oko blaga raditi, tako mu sve teže biva. Bušica i kozica gledaju u njega, a njemu kano da se od toga nešto u srce šulja. Jednako mu na pameti onaj komad hljeba, što je preostao.

Sjedne on na prag pojate, pa se zagleda u noć.

Vani mjesečina, na mjesečini koliba i pojata k'o dvije šačice, a polje i dvorište k'o dva dlana - sve pleterom opleteno. Polje u tri sloga, sva tri izorana.

- "Do godine ne trebam trećega ni orati," pomisli čovjek, jer se i opet dosjetio, kako mu sad manje hljeba treba. Al odmah osjeti, da bez trećega sloga nikad ne izora ni ona dva prva. Plug drven, bušica slaba, a zemlja opora. Ako nemaš radosti u srcu, poginut ćeš od muke nad tom zemljom, ali je uraditi ne ćeš.

- "Po radosti orali je stari moji, sve otac za sina. A ja grešnik, pogubi sina, ubi radost u sebi i u zemlji."

Jedva on to pomislio, kad kraj njega iz dovratnice nešto progovorilo. Ako nije šturak, ono je čudo nekakovo.

- "Pođi bolan, potraži sina," govori mu onaj glas. "Eno ga u jazbini u babe Poludnice. Pođi uz pleter, al' ponesi onaj lončić iz kotarice i u njemu vode. Kad uniđeš u jazbinu, idi rovom sve dalje, pa kad osjetiš, da vrućina velika bije odnekuda, ti se napij vode iz onog lončića, i ništa ti biti ne će, jer je baka iz njega pila prije tebe. Osilit ćeš se i izbaviti sina."

Odmah se digne čovjek, uze vode u onaj lončić i pođe uz pleter. Kad nađe jazbinu, uniđe u nju, i pođe rovom, dok ne dođe do onoga gumna pod zemljom, od kojega je strašna vrućina strujala. Ugleda čovjek onih dvanaest peći, a oko njih sluge, što se vrzu k'o đavli oko plamena. A nasred gumna vidi sina svoga, gdje se u onom paklenom žaru nateže s crvenim grdnim ovnom.

Prenerazi se otac od žalosti, zaboravi da se napije vode iz onog lončića, nego otvori usta, da zovne sina. Jedva usta otvorio, al' mu ona vruća sapa već grlo ispalila. Uhvati se čovjek za grlo, pokaje se u sebi govoreći: "Nisam drugo ni zavrijedio," te pogine tijelom kao krtica u rovu, a izmirenom dušom ode Bogu na sud.

Kad maćeha ujutro vidjela, da joj muža nema, izišla ona, pa ga malo zovnula; a kad se on ne ozva, otišla, pa ga malo potražila; kad ga ne našla, pričekala do večera, - a kad se on i do večera ne vratio, stala maćeha nasred dvora, ogledala se oko sebe, protrla ruke i rekla:

- "Dobro je. Još jučer bilo njihovo, a sada je moje."

Tako rekavši unišla u kuću, zatvorila vrata zasunom, izvadila iz škrinje platno, koje mati bijaše Jagoru ostavila, prižgala svijeću i stala krojiti sebi košulju i krilo.

Al' u pojati se snuždila kravica i kozica. Te večeri ni slamke ne taknule. Ne rači im se jesti. A kad bi noć, i kad u kolibi sve utihnulo, reče kravica bušakinja kozi:

- "Što ćemo, drugo?"

- "A što znamo, nego da idemo tražiti dijete?"

Popeo se i Bagan na jasle. Malen kao palac, na nožicama mu konjska kopitašca, na čovječjoj glavici volovski roščići. Reče Bagan kravici i kozici:

- "Hajdete, nema druge."

Promisli kravica i reče:

- "Kuda znamo same? Ajde s nama, Bagane. Mudriji si od nas."

- "A tko će malome čuvati ovo dobro njegovo? Moje je, da ostanem, a vaše da idete," odredi Bagan.

Odriješi Bagan gužvu, kojom bijaše bušica svezana za jasle. Onda uhvati konopac, da odriješi i kozicu. A ona reče: "Odriješi konop od jasala, al' ga ostavi meni oko rogova. Može nam trebati."

Učini Bagan tako i namota konop kozici oko rogova - pa onda otvori vrata od pojate, a bušica i kozica izađoše u noć, da traže Jagora. Bagan pako osta, da čuva dobro njegovo.

Ne znaju bušica i kozica, ni kuda će, ni kojim će putem, samo ih Bagan uputio, da idu u krš i da traže dijete, gdje je krš najviši i najstrašniji.

Jedan dan išle i prolazile samim livadama, a vode u kladencima, koliko hoćeš. Slatko se napasla kravica i napila se čiste vodice. Drugi dan išle, prolazile sav dan kroz gustu šikaru i naišle na potok. Slatko se nabrstila kozica i napila se čiste vodice. Treći dan išle i zašle već u brdo, u parloge. Paša slaba, a vode samo u jednoj kaljuži. Četvrti dan sama smreka i borovica, vode ni kapi, krš sve goliji i sve strmiji, a bušicu snaga izdaje. Kad već posve iznemogla, snuždi se i reče:

- "Drugo, ja ne mogu dalje, a gle, gdje je još visoko nad nama vrh."

- "Lezi ovdje pod smreku i čekaj," odvrati koza. Da se obje lomimo na ovu visinu, ponestalo bi nam objema mlijeka, pa ne bismo imale čime da maloga napojimo. Idem ja, da ga izbavim, a ti ćeš ga napojiti.

Osta bušica pod borovicom, a kozica ode dalje. Penje se ona, penje - kamen sve goliji i sve strmiji, pusta i strašna visina, kano da je u nebo uperila. Iskrvarila kozica noge, ali stigla pod gvozdenu zagradu. Vidi kozica, da je ono kotlina liticama i gvozdenim pločama opasana, a nad kotlinom razbijelilo se i nebo i zrak od vrućine.

- "Goreg mjesta u kršu nema, tu će i biti siroče," reče kozica i povere se još na liticu, gdje se litica sastala sa gvozdenom pločom i pogleda preko ploče.

Ploča visoka za dva čovjeka, glatka kano staklo, vruća kao pakao. Pod njom u kotlini spava dijete; preteščala mu pečal za ovo četiri dana, pružilo se po kamenu i zaspalo.

Zovnu kozica dijete, a dijete ne čuje. Samo one goleme ovce digle svoje strašne glave. Al' što znadu, grdosije nedotupave, nego opet sagnule glave, pa pasu ono bakreno lišće, što prska plamenom oko njihovih crvenih glava. A kozica nogom odmrvila kamečak; pao kamečak kraj djeteta i probudio ga.

Otvori Jagor oči i ugleda nad sobom riđu bradicu i dva vita roga i još dva oka, da su dva anđela božja, ne bi mu milija bila. Skoči dijete, digne ruke i reče:

- "Izbavi me, rano moja."

Kad on tako reče i kad kozica ču glas djeteta, ona više i ne zna, da su joj nožice bolne i izderane, samo da je njojzi doći do djeteta, il' djetetu do nje.

Uhvatila se ona prednjim nožicama za zagradu i stresla glavom. Onaj se konopac odvije sa rogova i padne kraj konopa upravo Jagoru u ruke, a drugi krajac svezan kozici o rogove. Prihvati se Jagor za konop i stane se po njemu verati sve više i više, dok srećan rukama ne obuhvatio kozicu oko vrata. A kozica predigne dijete preko zagrade, izbavi ga iz paklene kotline i legne izmorena s njime na kamen, da odahne.

A dijete, kako kozicu teško dočekalo, tako ne otpušta ruku sa njezina vrata. Tako za dugo ležali jedno uz drugo, sami k'o dva mravka na onoj strašnoj i golemoj visini.

- "Hajdemo, dušo Jagore," reče onda kozica.

- "Ne mogu, kozice. Izgorjeh od žeđe. Napoji me mlijekom."

- "Nema mlijeka u mene - presahnulo. Hajdemo do kravice."

Pođoše gladni, žedni i razbijeni niz strmu vrlet. Za glavu im je - drži se dijete kozice, a kozica djeteta, da se ne strmoglave, te tako sretno sađoše do borovice.

Pod borovicom leži bušica; lijepo počinula, hlada se nahladila, rosicom se okrijepila, pa ako i za dva dana pasla nije, radosno ih dočekala:

- "Ne bojte se, mili moji. Napojit ću vas oboje mlijekom." Legoše oni, napiše se mlijeka do mile voljice, pa onda veseli rekoše:

- "Bušice, majčice. Što je bolje i sitnije otave, tvoja će biti. Sama si gladovala, a nas si nahranila. Pa se onda digoše i pođoše istim putem, kojim kozica i kravica bijahu došle; kroz smrekovinu, pa preko parloga, pa kroz šikaru i preko livada. Što kozica i kravica od kuće četiri dana išle, ono sa djetetom do kuće za jedan cigli dan prošli.

III.

Dok sve ovo bilo, dotle se maćeha po kući banila. Pa kad onog jutra još opazila, da je i bušice i kozice nestalo, reče ona:

- "Nikad bolje za mene. Brige nikakove, a u kući smoka i pšenice za dvije godine, platna i vune za tri. Živjet ću samoživa, po svojoj volji: ja gospodar svemu i sve mora, kako ja hoću: i polje i pojata i žito i vuna."

Digla ona, ele, glavu i odmah pošla, da sve pregleda. A Bagan, sitniji od miša a jači Hrsa, svuda za njom; samo što ona, napržica, kako digla glavu, tako ne vidi, što joj do nogu biva. Tako ona u pojatu - a Bagan pred njom u pojatu; ona u hljev, on za njome na vrata hljevi; ona u kolibu, a on pod pragom čuči. Ali ona jednako misli i raduje se: "Sama sam. Moje je - i tko mi šta može!"

Naužila se ona tako do kasne večeri, naradovala se svoje radosti do mrkle noći, a onda pošla i legla spavati. Jedva maćeha zaspala, al' već o vrata kolibe tucnulo kao zub mišji. Odmah se zasun na vratima sam odmaknu, vrata se sama otvore, čađavi klinci nad ognjištem zasjaše kao svjećice, a Bagan uniđe i stane - a nema ga prst visine - na prag. Krene očima po kolibi, a kud pogleda, sve ga dočekuje: klanja mu se klupa do zida i preslica iz zapećka, pozdravlja ga škrinja i tronožak.

- "Hajde, družbo, da vidimo, kako ćemo joj odoljeti," reče Bagan. Primače se hrastova klupa ognjištu, a tronog škrinji, spusti se pauk s grede i dođe preslica iz zapećka. Primaknulo se tako jedno drugom, da se dogovore, samo klinci ne silaze sa čađava zida, nego koliko klinaca, toliko plamečaka po zidu.

- "Kako da odolimo maćehi?" upita opet Bagan.

Promisliše, porazgovoriše se - al se našla klupa preteška, tronog sakat, preslica tanašna, a pauk mrzovoljan. Nema, ele, Bagan koga da postavi protiv maćehe - a klinci od stida uvukli plamečke.

Ali se uto na mračnoj polici u kutu zapali širok plamen na staroj uljenici. Niti tko za nju zna, niti je tko zvao. Bog zna, otkada je tamo zabaciše. Planu dakle ono svijetlo na uljenici i progovori svijetlo: "Tražite i izaberite, što ima najsitnije u kolibi i u pojati. Na onom će joj se snaga razbiti."

Potihnu opet plamen na uljenici, učini se mračak, samo izviruju polako svjećice po klincima - a Bagan reče: "Poslušat ćemo, jer je stariji onaj oganj od sviju nas."

I pođe odmah Bagan, pa se uvuče još iste noći u pšenicu, što bijaše u hlijevu. Prebire, prebire i nađe jedno zrnce, prikući mu se i reče: "Pšenice, djetetova pšenice, ne daj se," i metne zrnašce navrh hrpe. Ode zatim u kolibu, uvuče se u vunu, nađe jednu dlačicu, prikuči joj se i reče: "Vunice, djetetova vunice, ne daj se," i metne dlačicu navrh vune. Pa ode u pojatu, prebaci svu slamu, nađe jednu slamčicu i reče joj: "Slamčice, djetetova slamčice, ne daj se," i položi je navrh baglića.

Kad u jutro, digla se maćeha i počela upravljati svime. I sve sluša, kako treba, samo se u svačemu našla jezgrica, pa se ne da. Ako maćeha baci žita u žrvanj, sve se žito samelje, samo jedno zrnce ne će: zviždi, ciči, zastavlja žrvanj, a ne možeš naći, koje je. Ako uzme vune u preslicu, sva se vuna mekano prede, samo jedna dlačica ne će: bode u prste kano iglica, a ne možeš vidjeti, koja je. Ako opet ode u pojatu, da uzme slame za svitak, sva se slama savija, samo jedna slamka ne će. Jednako uspravno stoji, a kad maćeha hoće, da je istrgne, slamka se uvuče i ne znaš, koja je.

Tako dan za danom - za sva četiri dana. A maćeha sama sebe tješi i tiša.

- "Nije to ništa. Jedno zrnce, jedna slamčica, jedna dlačica. A sve drugo moje je." - Al joj se nekuda u srce naleglo, pa joj sile odnosi - nije onako, kako bi bilo, da nema one slamčice, i unišao neki strah u maćehu.

Peti dan izašla maćeha da obađe ona tri sloga polja. Kad ona uz pleter, al' kroz pleter provirila baba Poludnica. Samo malo digla glavu iz zemlje; pred večer je, smrzla bi se, da sva izađe.

Nacerila baba lice od ljutitosti i rekla maćehi:

- "Ne mariš ni prigledati polje. Vraća se onaj, čije je."

Uplaši se maćeha, a baba još gore naceri lice:

- "Uteklo mi pastirče, tvoj pastorak. Eno ga domala ovamo. Pomozi mi, da ga opet dobijem."

- "Hoću, rođena. Kako ne bih," umiljava se maćeha. "A kako ćemo?"

- "Lako. Kad ga vidiš, da ide, ti ga lijepo zovni sa ljese. A ja ću pod ljesom zemlju podrovati, nek je šuplja. Kad stane na nju, propast će u rov - a kad propadne, ne vodi dalje brige", i nasmija se, da se kosa ježi.

- "Hajde, mileno, hajde, ruj, neka ti je srećno", prihvati maćeha. Odmah se Poludnica zarije glavom u zemlju, stade rovati i rovati, dok ne proruje rov pred ljesom. Samo tanki sloj zemlje ostao. Da ptičica sjedne, mora propasti.

IV.

Do toga i Jagor, bušica i kozica stigli na travnik pod ljesom. Koliba, pojata i sve dobro djetetovo na malenom humku, na ljesi stoji maćeha, iz rova škilji jednim okom baba Poludnica, al, na vratima pojate čučnuo Bagan na rub gnijezda lastavičjega, a iza Bagana izviruju laste i lastići. - Sve uprlo oči dolje na travnik, kuda je stiglo siroče.

Obraduje se Jagor kolibi i pojati, a kozica upita bušicu:

- "Kako ćemo, drugo?"

- "Bome lijepo", požuri Jagor. "Ja ću prvi kroz ljesu, a vas dvije za mnom".

- "Neće valjati, dijete Jagore. Sami smo na svijetu, treba pripaziti".

Stala kravica i zagledala se u ljesu - dugo gleda pa onda reče:

- "Nešto mi je krivo. Ne idemo dalje".

Zagleda se i kozica, pa i ona reče:

- "I meni je krivo. Pričekat ćemo".

Stoje one tako, ustobočile se i ne dadu djetetu da ide.

- "Hajde, sinko, ne boj se, prostila ti majka", zove slatko maćeha.

A Jagor željan svoga krova, hoće da pođe - al' ne dadu bušica i koza.

Odmah uvidi maćeha, što je i nasmija se u sebi:

"Tužne mene, kad ne bih znala nadmudriti onoga, kojega blago vodi".

I otvori ona širom ljesu, stade ukraj i stade mamiti:

- "Na, mila, na!"

Zamete se odmah pamet u bušice i u kozice. Gdje bi blago odoljelo svojoj ljesi otvorenoj? Digle glavu - zagledale se u ljesu i u otvorena vrata pojate, zaboravile za sve i pošle k ljesi - a Jagor radostan pred njima.

Zašutjelo sve, prićurila se u rovu Poludnica, stisla ruke maćeha, utihnula koliba, polje i baščica - učinila se posvuda tišina, a dijete sve bliže k ljesi.

I kad najtiše - uzdiže se iznenada cvrkut nad pojatom - raspršile se iz gnijezda lastavice: i leglo i stari. Ciče, stoji ih lepršanje pod strehom, križaju se i metu pred pojatom i jednako ciče, ciče.

Diglo oči dijete, zaustavila se iznenada i kravica i bušica, pa se ogledala i maćeha, zašto tolika cika.

Al' se iz gnijezda lastavičjeg stalo spuštati povjesmo preko vratiju pojate. Prekrilo vrata, pa se zanjihalo i rastavilo, a sred vratiju pokaže se starac. Brada mu sijeda i dugačka, košulja bijela i opasana, a pod pazuhom snop pšenice. Stoji starac, ne miče se, samo se smiješi i diže dlan spram djeteta, da ga sustavi nek ne ide. A povjesmo se tiho uz vratnice njiše.

Pobijelila maćeha od straha: niti za starca takova ikada u kući čula bijaše, niti znade, došlica lakoma, što su stari pleli u ove pletere. Ali se Jagor onamo sa travnika zagledao u starca, pa kad mu opazi snop pšenice pod pazuhom, odmah se dijete nasmiješi, pusti se na koljena, a starac sa vratiju pojate blagoslovi unučića i preko ljese i preko glave maćehine i preko rova propasnoga. A Jagor ostade klečeći na travniku i ne pođe dalje.

Stoji maćeha, okamenila se od čuda, ali kad nestalo starca, uhvati je jar i bijes.

"Ovdje je u kući dijete jače od mene. Mađije su pod strehom, pa uz njega drže. Neka mi ne ulazi u kuću." Pa iznese onaj komadić hljeba, baci ga kroz otvorenu ljesu pred Jagora na travnik i naruga se siročetu:

- "Evo, to ti je otac namro. Nosi to, pa idi, da te oči moje ne vide."

Diže Jagor hljeb i upita:

- "Ima li još što moje, da mi dadeš?"

- "Ima," opet se naruga maćeha, "jedno zrno, jedna slamka i jedna dlačica. Silan ti, silni oni, pa se sastanite, ako možete."

Nemilo se narugala, al u zao čas po sebe, jer se prevršila mjera.

Jedva ona to izrekla, kad se preko travnika položila dugačka gužva. Svezali se u tili čas krajevi gužve za stupove s obiju strana ljese, pa se nešto upregnulo pod gužvu i zategnulo. Silno zategnulo, još jače potegnulo. Krenula se ljesa, krenuo se sav pleter i sve što je pleterom ograđeno bilo: povezla se i koliba i pojata, i njivica i polje niz humak. Kako se povezlo selište, tako se probio rov pred ljesom, pala maćeha sa ljese u rov, prešla kuća preko rova, zatrpala maćehu, odrubila glavu babi Poludnici, a dobro djetetovo sašlo lijepo i čitavo, kao na božjem dlanu, niz humak upravo do siročeta. A jedva se iz trave, kako je ovo bilo, štogod vidi, samo po travniku ostaju tragovi od kopitašca - nisu veći nego mišje nožice - kuda Bagan selište na gužvi niz humak povlači. - I stalo selište pred djetetom.

Ogrlio Jagor jednom rukom kozicu, a drugom bušicu i unišao s njima u dobro svoje. Pa kad stupilo dijete u kolibu, tada i klinčići zasjali i uljenica planula i preslica materina prosuzila - a slamčica, zrnce i dlačica došli, uspokojili se i legli do nogu siročeta u njegovu domu.

A Bagan? Eno ga u pleteru u svojem snopu pšenice i već spava. - A da što će, kad mu je od svih njegovih poslova ovaj ipak najmiliji.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Bilo dijete po imenu Jagor, te ostalo nejako iza majke, uz maćehu zlu i pakosnu. Nemilosna maćeha, kao zla godina, bije dijete i hladom i gladom - a oca zatravila svakojakim travama, te i on za sina ne mari. Trpio Jagor donekle, trpio al' djetetu onako malenu jednoga se dana srdašce prepunilo tuge.

# data[].attributes.body
(...) Kad Jagor bješe izašao nad ljesu, čučala onkraj plota u koprivama baba Poludnica nad svojom jazbinom. Ime joj je baba Poludnica, jer samo u po dana izlazi iz jazbine, blaži se kano guja na ljetnoj pripeki i vreba, koga da ošine koprivom. (...)

(...) Opazila, ele, baba dijete, natrgala brže bolje struk kopriva, potrčala za njime, niti je čuješ korak, niti sjenu baca, dognala ga na stazu u raži na najžešćem suncu i ošinula ga koprivama po zatiljku. Kako ga koprivom ošinula, onako djetetu mrak pokrio oči, pao po stazi i više za se ne zna. Uze baba lonac: jedamput srkne, svu kašu posrka; uze hljebac: jedamput gutne, sav hljebac pojede. A onda prebaci Jagora preko ramena, kano da je vreća, i odvuče ga u svoju jazbinu. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jagor

Ivana Brlić-Mažuranić
I.
Bilo dijete po imenu Jagor, te ostalo nejako iza majke, uz maćehu zlu i pakosnu. Nemilosna maćeha, kao zla godina, bije dijete i hladom i gladom - a oca zatravila svakojakim travama, te i on za sina ne mari.

Trpio Jagor donekle, trpio al' djetetu onako malenu jednoga se dana srdašce prepunilo tuge. Ode siromašak u pojatu, legne licem u slamu i zaplače gorko. "Što ću i kuda ću jadan?" Uto čuje, kako se nešto kroz slamu šulja, kano da je miš. Prišlo mu do uha i šapnulo: "Ne plači, dijete Jagore. Ne staraj se ni za što. Ima nas troje ovdje. mi ćemo tebi valjati!"

Dignu Jagor glavu, ogleda se po pojati. Al' u pojati, ko i dosada, uz jasle svezana samo kravica bušakinja i riđa kozica, koje mati Jagorova bješe othranila i milovala. I više nikoga nema.

- "Jesi li mi ti to govorila?" upita Jagor bušicu.

- "Nisam", odvrati ona.

- "A jesi li ti?" upita riđu kozicu.

- "Nisam ni ja," odvrati koza.

- "A da tko je i zašto kaže, da vas ima troje, kad ste vas dvije same ovdje?"

- "Ono ti Bagan reče, - on je uz nas dvije treći u pojati, a stariji je od nas," odgovori bušica.

- "A kuda ode?" upita Jagor.

- "Eno ga u snopu pšenice."

- "A gdje mu je ovdje u pojati snop pšenice?" upita opet Jagor.

- "Eno snop pšenice u desnome uglu pojate, upleten je u pleter pod mazom," odvrati kravica.

- "A otkada je tamo?" začudi se dijete.

- "Od pedeset godina."

- "A tko ga je tamo vrgao?"

- "Djed tvoj, kad je ovu pojatu pleo i dizao," reče bušica.

- "A zašto je upleo snop pšenice u pleter?"

- "Da primami Bagana. I kako se Bagan onda tamo namjestio, tako vam do danas čuva blago u pojati, i sve dobro u hlijevu i kolibi, i što god biva, bez njega ne biva na vašemu dobru."

Kad bušica ovo ispripovijeda, ogleda se Jagor po pojati i budne mu nekuda drago na srcu i zbog djeda i zbog Bagana i zbog snopa pšenice u pleteru.

A bušica još reče:

- "Ako ćeš mene poslušati, ti sadjelaj jaslice; neka nisu veće nego pedalj u širinu, a palac u visinu. Namjesti ih, neka nitko ne zna, pod naše jasle. Pa kad budeš večerom nama krmu polagao, ti baci i Baganu rukovet krme u jaslice, a kad budeš nama steljio, i njemu nastelji. Tako radi i ne boj se ničega."

Poslušao Jagor bušicu, izdjelao i namjestio jaslice, polagao Baganu krmu i steljio mu ležaj. Od toga dana djetetu u pojati bila hrana i obrana. Tamo noćivao, onamo se zaklanjao. A kravica, kozica i Bagan, kako obrekli, onako i držali. Ako noću vjetar vije, Bagan sijeno uz ušake navaljuje, da malome bude u pojati toplo; a kad maćeha ujutro dođe, da podoji kravicu i kozicu, one ne daju sve mlijeko, nego samo polovicu a drugu polovicu za Jagora drže.

Stao Jagor rasti kano bor u gori. Svatko se živ čudio, gdje dijete uz maćehu onako raste. A maćeha sve se kini i izjeda, jer vidi, da djetetu naškoditi ne može.

Mislila ona, mislila za mnogo dana i za mnogo noći i napokon nešto smislila. Te kad se jednoga dana u zoru muž opremao, da ide stelju kositi, reče ona njemu: "Ne nosi, diko, ručka sa sobom. Poslat ću ti ga u podne po djetetu."

Posluša je muž, uze samo kosu i ode na steljište.

Kad bi podne, skuhala žena lonac kaše, ispekla hljebac, metnula u kotaricu i rekla Jagoru: "Eto kotarica, nosi ocu ručak."

Ode Jagor, a maćeha izašla na ljesu, da gleda za njime.

Znala ona, što će od njega biti, i tko na njega vreba o podnevnom vrućku.

Vrućak udara sa nebesa, travka se pod travku podvlači, a sve živo uteklo il' u grm il' u trn, da se zakloni od sunca. Sam Jagor ide stazom preko livada - nigdje ni truna hlada, a zrak igra pred očima kano zlatna vodica.

Kad Jagor bješe izašao nad ljesu, čučala onkraj plota u koprivama baba Poludnica nad svojom jazbinom. Ime joj je baba Poludnica, jer samo u po dana izlazi iz jazbine, blaži se kano guja na ljetnoj pripeki i vreba, koga da ošine koprivom.

Opazila, ele, baba dijete, natrgala brže bolje struk kopriva, potrčala za njime, niti je čuješ korak, niti sjenu baca, dognala ga na stazu u raži na najžešćem suncu i ošinula ga koprivama po zatiljku. Kako ga koprivom ošinula, onako djetetu mrak pokrio oči, pao po stazi i više za se ne zna. Uze baba lonac: jedamput srkne, svu kašu posrka; uze hljebac: jedamput gutne, sav hljebac pojede. A onda prebaci Jagora preko ramena, kano da je vreća, i odvuče ga u svoju jazbinu.

Maćeha sa ljese sve ovo vidjela, protrla ruke i rekla: "Dobro je. Taj se više ne vraća." - A baba Poludnica, kako Jagora uvukla pod zemlju, tako ga vukla kroz mračni rov, dok ne dođe do mjesta, gdje su strašan žar i vrućina strujali odnekuda. Stane baba, hukne u Jagora, a on se prene od sna.

Uze baba dijete za ruku i povede ga dalje, te odmah dođoše na jedan prostor pod zemljom, koji bijaše kano jedno gumno strašno veliko, a nad njime svod od pečene gline kano velika pokljuka. Oko gumna dvanaest peći: šest crvenih, iz njih crven plamen bije, a šest žutih, iz njih žuti plamen bije. Gumno sve utapkano, koliko se slugu ustrčalo oko pećiju. U crvenim pećima ovnove peku, u žutima hljebove žare: sve babi Poludnici za jedan obrok.

U onoj vrućini nitko živ ni dahnuti ne bi mogao, jer bi mu grlo progorilo - ali na Jagora bijaše baba huknula, pa mu ovaj žar ne mogaše nahuditi. - "Uhu", reče Jagor, kad se nađe pred ovim čudom.

- "Ne boj se!" odvrati baba Poludnica.

- "Ne bojim se, nego se čudim, kako je ovo sve veliko. Ova jedna peć veća nego moja koliba i pojata."

Nasmija se baba Poludnica, nos joj se spustio, brada uzdignula do nosa, a usta uleknula.

Odvede ona dijete preko gumna, te opet kroz jedan rov i dođoše u neki prostor pod zemljom, koji bijaše kano tor strašno velik, a nad njime svod od crvene zemlje. U toru ovce jedna do druge, sve crvene vune, a svaka velika ko' najveće goveče.

- "Uhu", reče Jagor, kad ugleda grdne ovce.

- "Ne boj se", odvrati njemu baba Poludnica.

- "Ne bojim se, nego se čudim, koliko su velike ovce. Ova jedna ovca veća nego i kravica i kozica moja, da ih zajedno metneš."

Nasmija se opet baba Poludnica i učini se još ružnija, Povede ona dijete kroz tor, te ispusti ovce. Ovce nasrnuše u treći rov, koji sve pod zemljom vodio strmo uzbrdice, a baba s djetetom za njima. - Dugo išli kroz rov, te onda izašli na drugi otvor iz jazbine. Našli se na vrh krša na jednom polju kamenitom, strašno velikom. Sa dvije strane digle se litice, a sa dvije strane ploče gvozdene, tako te iz tog polja nema izlaza ni ulaza nego kroz rov babe Poludnice.

Leži polje kano kotlina zatvoreno, a po polju neko bilje, silno i veliko, svaki list kano tri sloga dobra polja, a svaki se prelijeva kano bakar na suncu. Sunce raspalilo kamen i biline, vrućina u kotlini, da živ kršćenik ni dahnuti ne bi mogao, a da mu grlo ne izgori. Ali dijete ne osjeti ni ove vrućine, nego samo od čuda velikoga reče:

- "Uhu!"

- "Ne boj se," odvrati njemu baba Poludnica.

- "Ne bojim se, nego se čudim, kako je ovo sve veliko; veći jedan ovaj list nego polje i bašča moja."

Opet se nasmijala baba Poludnica i učinila se tako ružna, da pod suncem takove još nije bilo.

- "Po volji si mi, momče," reče zatim baba. "Meni pastir treba, pa ćeš mi ti biti pastirom. Sjedi ovdje i čuvaj stado. Nego dobro pazi, kako ćeš me poslužiti, jer bude li štete, zlo po tebe."

Tako reče baba i nestade je opet u jazbinu. A dijete osta samo u onoj silnoj kotlini, gvožđem i kamenom opasanoj. One se grdne ovce razasule širom polja. Sagnule glave pa pasu ono bilje, a kako griskaju golemi list, što se bakrom prelijeva, tako im plamečci oko glavâ prskaju.

Sjelo dijete na kamen pod onu visoku gvozdenu zagradu i zagledalo se u svu rugobu ovu. Sve što bješe vidio, slegnulo mu se tako na dušicu, te ni zaplakati ne može. Samo jednu te jednu misao po glavi prevrće: kako je maleno i umiljato sve ono dobro njegovo, kojega ga je maćeha lišila, a kako je veliko i strašno ovo zlo, koje je za njega izmislila.
II.
Kad se otac u večer vraćao sa steljišta, našao u raži kotaricu s lončićem i rupčić Jagorov. Pođe on kući, a žena u pojati kravu muze.

- "Dobar večer, ljubo! Kuda moj ručak? Što bi od Jagora?"

- "Ne znam ja, dragi! Ne žali za sinom, kad nije vrijedan, da ti ručak donese. Manje će nam kruha trebati bez njega."

- "Pravo veliš," odvrati muž, te odoše u kolibu, da večeraju.

Kad odvečerali, pokaže žena mužu komad hljeba, koji bijaše preostao.

Pogleda muž, al ne može pravo da se obraduje onome hljebu.

Žena legne spavati, a on ode u pojatu, da blago namiri. Kad se našao sam sa blagom, i kako stao oko blaga raditi, tako mu sve teže biva. Bušica i kozica gledaju u njega, a njemu kano da se od toga nešto u srce šulja. Jednako mu na pameti onaj komad hljeba, što je preostao.

Sjedne on na prag pojate, pa se zagleda u noć.

Vani mjesečina, na mjesečini koliba i pojata k'o dvije šačice, a polje i dvorište k'o dva dlana - sve pleterom opleteno. Polje u tri sloga, sva tri izorana.

- "Do godine ne trebam trećega ni orati," pomisli čovjek, jer se i opet dosjetio, kako mu sad manje hljeba treba. Al odmah osjeti, da bez trećega sloga nikad ne izora ni ona dva prva. Plug drven, bušica slaba, a zemlja opora. Ako nemaš radosti u srcu, poginut ćeš od muke nad tom zemljom, ali je uraditi ne ćeš.

- "Po radosti orali je stari moji, sve otac za sina. A ja grešnik, pogubi sina, ubi radost u sebi i u zemlji."

Jedva on to pomislio, kad kraj njega iz dovratnice nešto progovorilo. Ako nije šturak, ono je čudo nekakovo.

- "Pođi bolan, potraži sina," govori mu onaj glas. "Eno ga u jazbini u babe Poludnice. Pođi uz pleter, al' ponesi onaj lončić iz kotarice i u njemu vode. Kad uniđeš u jazbinu, idi rovom sve dalje, pa kad osjetiš, da vrućina velika bije odnekuda, ti se napij vode iz onog lončića, i ništa ti biti ne će, jer je baka iz njega pila prije tebe. Osilit ćeš se i izbaviti sina."

Odmah se digne čovjek, uze vode u onaj lončić i pođe uz pleter. Kad nađe jazbinu, uniđe u nju, i pođe rovom, dok ne dođe do onoga gumna pod zemljom, od kojega je strašna vrućina strujala. Ugleda čovjek onih dvanaest peći, a oko njih sluge, što se vrzu k'o đavli oko plamena. A nasred gumna vidi sina svoga, gdje se u onom paklenom žaru nateže s crvenim grdnim ovnom.

Prenerazi se otac od žalosti, zaboravi da se napije vode iz onog lončića, nego otvori usta, da zovne sina. Jedva usta otvorio, al' mu ona vruća sapa već grlo ispalila. Uhvati se čovjek za grlo, pokaje se u sebi govoreći: "Nisam drugo ni zavrijedio," te pogine tijelom kao krtica u rovu, a izmirenom dušom ode Bogu na sud.

Kad maćeha ujutro vidjela, da joj muža nema, izišla ona, pa ga malo zovnula; a kad se on ne ozva, otišla, pa ga malo potražila; kad ga ne našla, pričekala do večera, - a kad se on i do večera ne vratio, stala maćeha nasred dvora, ogledala se oko sebe, protrla ruke i rekla:

- "Dobro je. Još jučer bilo njihovo, a sada je moje."

Tako rekavši unišla u kuću, zatvorila vrata zasunom, izvadila iz škrinje platno, koje mati bijaše Jagoru ostavila, prižgala svijeću i stala krojiti sebi košulju i krilo.

Al' u pojati se snuždila kravica i kozica. Te večeri ni slamke ne taknule. Ne rači im se jesti. A kad bi noć, i kad u kolibi sve utihnulo, reče kravica bušakinja kozi:

- "Što ćemo, drugo?"

- "A što znamo, nego da idemo tražiti dijete?"

Popeo se i Bagan na jasle. Malen kao palac, na nožicama mu konjska kopitašca, na čovječjoj glavici volovski roščići. Reče Bagan kravici i kozici:

- "Hajdete, nema druge."

Promisli kravica i reče:

- "Kuda znamo same? Ajde s nama, Bagane. Mudriji si od nas."

- "A tko će malome čuvati ovo dobro njegovo? Moje je, da ostanem, a vaše da idete," odredi Bagan.

Odriješi Bagan gužvu, kojom bijaše bušica svezana za jasle. Onda uhvati konopac, da odriješi i kozicu. A ona reče: "Odriješi konop od jasala, al' ga ostavi meni oko rogova. Može nam trebati."

Učini Bagan tako i namota konop kozici oko rogova - pa onda otvori vrata od pojate, a bušica i kozica izađoše u noć, da traže Jagora. Bagan pako osta, da čuva dobro njegovo.

Ne znaju bušica i kozica, ni kuda će, ni kojim će putem, samo ih Bagan uputio, da idu u krš i da traže dijete, gdje je krš najviši i najstrašniji.

Jedan dan išle i prolazile samim livadama, a vode u kladencima, koliko hoćeš. Slatko se napasla kravica i napila se čiste vodice. Drugi dan išle, prolazile sav dan kroz gustu šikaru i naišle na potok. Slatko se nabrstila kozica i napila se čiste vodice. Treći dan išle i zašle već u brdo, u parloge. Paša slaba, a vode samo u jednoj kaljuži. Četvrti dan sama smreka i borovica, vode ni kapi, krš sve goliji i sve strmiji, a bušicu snaga izdaje. Kad već posve iznemogla, snuždi se i reče:

- "Drugo, ja ne mogu dalje, a gle, gdje je još visoko nad nama vrh."

- "Lezi ovdje pod smreku i čekaj," odvrati koza. Da se obje lomimo na ovu visinu, ponestalo bi nam objema mlijeka, pa ne bismo imale čime da maloga napojimo. Idem ja, da ga izbavim, a ti ćeš ga napojiti.

Osta bušica pod borovicom, a kozica ode dalje. Penje se ona, penje - kamen sve goliji i sve strmiji, pusta i strašna visina, kano da je u nebo uperila. Iskrvarila kozica noge, ali stigla pod gvozdenu zagradu. Vidi kozica, da je ono kotlina liticama i gvozdenim pločama opasana, a nad kotlinom razbijelilo se i nebo i zrak od vrućine.

- "Goreg mjesta u kršu nema, tu će i biti siroče," reče kozica i povere se još na liticu, gdje se litica sastala sa gvozdenom pločom i pogleda preko ploče.

Ploča visoka za dva čovjeka, glatka kano staklo, vruća kao pakao. Pod njom u kotlini spava dijete; preteščala mu pečal za ovo četiri dana, pružilo se po kamenu i zaspalo.

Zovnu kozica dijete, a dijete ne čuje. Samo one goleme ovce digle svoje strašne glave. Al' što znadu, grdosije nedotupave, nego opet sagnule glave, pa pasu ono bakreno lišće, što prska plamenom oko njihovih crvenih glava. A kozica nogom odmrvila kamečak; pao kamečak kraj djeteta i probudio ga.

Otvori Jagor oči i ugleda nad sobom riđu bradicu i dva vita roga i još dva oka, da su dva anđela božja, ne bi mu milija bila. Skoči dijete, digne ruke i reče:

- "Izbavi me, rano moja."

Kad on tako reče i kad kozica ču glas djeteta, ona više i ne zna, da su joj nožice bolne i izderane, samo da je njojzi doći do djeteta, il' djetetu do nje.

Uhvatila se ona prednjim nožicama za zagradu i stresla glavom. Onaj se konopac odvije sa rogova i padne kraj konopa upravo Jagoru u ruke, a drugi krajac svezan kozici o rogove. Prihvati se Jagor za konop i stane se po njemu verati sve više i više, dok srećan rukama ne obuhvatio kozicu oko vrata. A kozica predigne dijete preko zagrade, izbavi ga iz paklene kotline i legne izmorena s njime na kamen, da odahne.

A dijete, kako kozicu teško dočekalo, tako ne otpušta ruku sa njezina vrata. Tako za dugo ležali jedno uz drugo, sami k'o dva mravka na onoj strašnoj i golemoj visini.

- "Hajdemo, dušo Jagore," reče onda kozica.

- "Ne mogu, kozice. Izgorjeh od žeđe. Napoji me mlijekom."

- "Nema mlijeka u mene - presahnulo. Hajdemo do kravice."

Pođoše gladni, žedni i razbijeni niz strmu vrlet. Za glavu im je - drži se dijete kozice, a kozica djeteta, da se ne strmoglave, te tako sretno sađoše do borovice.

Pod borovicom leži bušica; lijepo počinula, hlada se nahladila, rosicom se okrijepila, pa ako i za dva dana pasla nije, radosno ih dočekala:

- "Ne bojte se, mili moji. Napojit ću vas oboje mlijekom." Legoše oni, napiše se mlijeka do mile voljice, pa onda veseli rekoše:

- "Bušice, majčice. Što je bolje i sitnije otave, tvoja će biti. Sama si gladovala, a nas si nahranila. Pa se onda digoše i pođoše istim putem, kojim kozica i kravica bijahu došle; kroz smrekovinu, pa preko parloga, pa kroz šikaru i preko livada. Što kozica i kravica od kuće četiri dana išle, ono sa djetetom do kuće za jedan cigli dan prošli.

III.

Dok sve ovo bilo, dotle se maćeha po kući banila. Pa kad onog jutra još opazila, da je i bušice i kozice nestalo, reče ona:

- "Nikad bolje za mene. Brige nikakove, a u kući smoka i pšenice za dvije godine, platna i vune za tri. Živjet ću samoživa, po svojoj volji: ja gospodar svemu i sve mora, kako ja hoću: i polje i pojata i žito i vuna."

Digla ona, ele, glavu i odmah pošla, da sve pregleda. A Bagan, sitniji od miša a jači Hrsa, svuda za njom; samo što ona, napržica, kako digla glavu, tako ne vidi, što joj do nogu biva. Tako ona u pojatu - a Bagan pred njom u pojatu; ona u hljev, on za njome na vrata hljevi; ona u kolibu, a on pod pragom čuči. Ali ona jednako misli i raduje se: "Sama sam. Moje je - i tko mi šta može!"

Naužila se ona tako do kasne večeri, naradovala se svoje radosti do mrkle noći, a onda pošla i legla spavati. Jedva maćeha zaspala, al' već o vrata kolibe tucnulo kao zub mišji. Odmah se zasun na vratima sam odmaknu, vrata se sama otvore, čađavi klinci nad ognjištem zasjaše kao svjećice, a Bagan uniđe i stane - a nema ga prst visine - na prag. Krene očima po kolibi, a kud pogleda, sve ga dočekuje: klanja mu se klupa do zida i preslica iz zapećka, pozdravlja ga škrinja i tronožak.

- "Hajde, družbo, da vidimo, kako ćemo joj odoljeti," reče Bagan. Primače se hrastova klupa ognjištu, a tronog škrinji, spusti se pauk s grede i dođe preslica iz zapećka. Primaknulo se tako jedno drugom, da se dogovore, samo klinci ne silaze sa čađava zida, nego koliko klinaca, toliko plamečaka po zidu.

- "Kako da odolimo maćehi?" upita opet Bagan.

Promisliše, porazgovoriše se - al se našla klupa preteška, tronog sakat, preslica tanašna, a pauk mrzovoljan. Nema, ele, Bagan koga da postavi protiv maćehe - a klinci od stida uvukli plamečke.

Ali se uto na mračnoj polici u kutu zapali širok plamen na staroj uljenici. Niti tko za nju zna, niti je tko zvao. Bog zna, otkada je tamo zabaciše. Planu dakle ono svijetlo na uljenici i progovori svijetlo: "Tražite i izaberite, što ima najsitnije u kolibi i u pojati. Na onom će joj se snaga razbiti."

Potihnu opet plamen na uljenici, učini se mračak, samo izviruju polako svjećice po klincima - a Bagan reče: "Poslušat ćemo, jer je stariji onaj oganj od sviju nas."

I pođe odmah Bagan, pa se uvuče još iste noći u pšenicu, što bijaše u hlijevu. Prebire, prebire i nađe jedno zrnce, prikući mu se i reče: "Pšenice, djetetova pšenice, ne daj se," i metne zrnašce navrh hrpe. Ode zatim u kolibu, uvuče se u vunu, nađe jednu dlačicu, prikuči joj se i reče: "Vunice, djetetova vunice, ne daj se," i metne dlačicu navrh vune. Pa ode u pojatu, prebaci svu slamu, nađe jednu slamčicu i reče joj: "Slamčice, djetetova slamčice, ne daj se," i položi je navrh baglića.

Kad u jutro, digla se maćeha i počela upravljati svime. I sve sluša, kako treba, samo se u svačemu našla jezgrica, pa se ne da. Ako maćeha baci žita u žrvanj, sve se žito samelje, samo jedno zrnce ne će: zviždi, ciči, zastavlja žrvanj, a ne možeš naći, koje je. Ako uzme vune u preslicu, sva se vuna mekano prede, samo jedna dlačica ne će: bode u prste kano iglica, a ne možeš vidjeti, koja je. Ako opet ode u pojatu, da uzme slame za svitak, sva se slama savija, samo jedna slamka ne će. Jednako uspravno stoji, a kad maćeha hoće, da je istrgne, slamka se uvuče i ne znaš, koja je.

Tako dan za danom - za sva četiri dana. A maćeha sama sebe tješi i tiša.

- "Nije to ništa. Jedno zrnce, jedna slamčica, jedna dlačica. A sve drugo moje je." - Al joj se nekuda u srce naleglo, pa joj sile odnosi - nije onako, kako bi bilo, da nema one slamčice, i unišao neki strah u maćehu.

Peti dan izašla maćeha da obađe ona tri sloga polja. Kad ona uz pleter, al' kroz pleter provirila baba Poludnica. Samo malo digla glavu iz zemlje; pred večer je, smrzla bi se, da sva izađe.

Nacerila baba lice od ljutitosti i rekla maćehi:

- "Ne mariš ni prigledati polje. Vraća se onaj, čije je."

Uplaši se maćeha, a baba još gore naceri lice:

- "Uteklo mi pastirče, tvoj pastorak. Eno ga domala ovamo. Pomozi mi, da ga opet dobijem."

- "Hoću, rođena. Kako ne bih," umiljava se maćeha. "A kako ćemo?"

- "Lako. Kad ga vidiš, da ide, ti ga lijepo zovni sa ljese. A ja ću pod ljesom zemlju podrovati, nek je šuplja. Kad stane na nju, propast će u rov - a kad propadne, ne vodi dalje brige", i nasmija se, da se kosa ježi.

- "Hajde, mileno, hajde, ruj, neka ti je srećno", prihvati maćeha. Odmah se Poludnica zarije glavom u zemlju, stade rovati i rovati, dok ne proruje rov pred ljesom. Samo tanki sloj zemlje ostao. Da ptičica sjedne, mora propasti.

IV.

Do toga i Jagor, bušica i kozica stigli na travnik pod ljesom. Koliba, pojata i sve dobro djetetovo na malenom humku, na ljesi stoji maćeha, iz rova škilji jednim okom baba Poludnica, al, na vratima pojate čučnuo Bagan na rub gnijezda lastavičjega, a iza Bagana izviruju laste i lastići. - Sve uprlo oči dolje na travnik, kuda je stiglo siroče.

Obraduje se Jagor kolibi i pojati, a kozica upita bušicu:

- "Kako ćemo, drugo?"

- "Bome lijepo", požuri Jagor. "Ja ću prvi kroz ljesu, a vas dvije za mnom".

- "Neće valjati, dijete Jagore. Sami smo na svijetu, treba pripaziti".

Stala kravica i zagledala se u ljesu - dugo gleda pa onda reče:

- "Nešto mi je krivo. Ne idemo dalje".

Zagleda se i kozica, pa i ona reče:

- "I meni je krivo. Pričekat ćemo".

Stoje one tako, ustobočile se i ne dadu djetetu da ide.

- "Hajde, sinko, ne boj se, prostila ti majka", zove slatko maćeha.

A Jagor željan svoga krova, hoće da pođe - al' ne dadu bušica i koza.

Odmah uvidi maćeha, što je i nasmija se u sebi:

"Tužne mene, kad ne bih znala nadmudriti onoga, kojega blago vodi".

I otvori ona širom ljesu, stade ukraj i stade mamiti:

- "Na, mila, na!"

Zamete se odmah pamet u bušice i u kozice. Gdje bi blago odoljelo svojoj ljesi otvorenoj? Digle glavu - zagledale se u ljesu i u otvorena vrata pojate, zaboravile za sve i pošle k ljesi - a Jagor radostan pred njima.

Zašutjelo sve, prićurila se u rovu Poludnica, stisla ruke maćeha, utihnula koliba, polje i baščica - učinila se posvuda tišina, a dijete sve bliže k ljesi.

I kad najtiše - uzdiže se iznenada cvrkut nad pojatom - raspršile se iz gnijezda lastavice: i leglo i stari. Ciče, stoji ih lepršanje pod strehom, križaju se i metu pred pojatom i jednako ciče, ciče.

Diglo oči dijete, zaustavila se iznenada i kravica i bušica, pa se ogledala i maćeha, zašto tolika cika.

Al' se iz gnijezda lastavičjeg stalo spuštati povjesmo preko vratiju pojate. Prekrilo vrata, pa se zanjihalo i rastavilo, a sred vratiju pokaže se starac. Brada mu sijeda i dugačka, košulja bijela i opasana, a pod pazuhom snop pšenice. Stoji starac, ne miče se, samo se smiješi i diže dlan spram djeteta, da ga sustavi nek ne ide. A povjesmo se tiho uz vratnice njiše.

Pobijelila maćeha od straha: niti za starca takova ikada u kući čula bijaše, niti znade, došlica lakoma, što su stari pleli u ove pletere. Ali se Jagor onamo sa travnika zagledao u starca, pa kad mu opazi snop pšenice pod pazuhom, odmah se dijete nasmiješi, pusti se na koljena, a starac sa vratiju pojate blagoslovi unučića i preko ljese i preko glave maćehine i preko rova propasnoga. A Jagor ostade klečeći na travniku i ne pođe dalje.

Stoji maćeha, okamenila se od čuda, ali kad nestalo starca, uhvati je jar i bijes.

"Ovdje je u kući dijete jače od mene. Mađije su pod strehom, pa uz njega drže. Neka mi ne ulazi u kuću." Pa iznese onaj komadić hljeba, baci ga kroz otvorenu ljesu pred Jagora na travnik i naruga se siročetu:

- "Evo, to ti je otac namro. Nosi to, pa idi, da te oči moje ne vide."

Diže Jagor hljeb i upita:

- "Ima li još što moje, da mi dadeš?"

- "Ima," opet se naruga maćeha, "jedno zrno, jedna slamka i jedna dlačica. Silan ti, silni oni, pa se sastanite, ako možete."

Nemilo se narugala, al u zao čas po sebe, jer se prevršila mjera.

Jedva ona to izrekla, kad se preko travnika položila dugačka gužva. Svezali se u tili čas krajevi gužve za stupove s obiju strana ljese, pa se nešto upregnulo pod gužvu i zategnulo. Silno zategnulo, još jače potegnulo. Krenula se ljesa, krenuo se sav pleter i sve što je pleterom ograđeno bilo: povezla se i koliba i pojata, i njivica i polje niz humak. Kako se povezlo selište, tako se probio rov pred ljesom, pala maćeha sa ljese u rov, prešla kuća preko rova, zatrpala maćehu, odrubila glavu babi Poludnici, a dobro djetetovo sašlo lijepo i čitavo, kao na božjem dlanu, niz humak upravo do siročeta. A jedva se iz trave, kako je ovo bilo, štogod vidi, samo po travniku ostaju tragovi od kopitašca - nisu veći nego mišje nožice - kuda Bagan selište na gužvi niz humak povlači. - I stalo selište pred djetetom.

Ogrlio Jagor jednom rukom kozicu, a drugom bušicu i unišao s njima u dobro svoje. Pa kad stupilo dijete u kolibu, tada i klinčići zasjali i uljenica planula i preslica materina prosuzila - a slamčica, zrnce i dlačica došli, uspokojili se i legli do nogu siročeta u njegovu domu.

A Bagan? Eno ga u pleteru u svojem snopu pšenice i već spava. - A da što će, kad mu je od svih njegovih poslova ovaj ipak najmiliji.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Bilo dijete po imenu Jagor, te ostalo nejako iza majke, uz maćehu zlu i pakosnu. Nemilosna maćeha, kao zla godina, bije dijete i hladom i gladom - a oca zatravila svakojakim travama, te i on za sina ne mari. Trpio Jagor donekle, trpio al' djetetu onako malenu jednoga se dana srdašce prepunilo tuge.

# data[].attributes.attachment_link.description
Navalili neprijatelji na tvrdi grad neke plemenite i dobre kneginje. Kneginja nije mogla da tako brzo sakupi svoju veliku i vjernu vojsku i da obrani svoj tvrdi grad, nego je morala pobjeći noću sa svojim sinom, sa malim kneževićem, u naručju.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Šuma Striborova

Ivana Brlić-Mažuranić

I.

Zašao neki momak u šumu Striborovu, a nije znao, da je ono šuma začarana i da se u njoj svakojaka čuda zbivaju. Zbivala se u njoj čuda dobra, ali i naopaka - svakome po zasluzi.

Morala je pak ta šuma ostati začarana, doklegod u nju ne stupi onaj, kojemu je milija njegova nevolja nego sva sreća ovoga svijeta.

Nasjekao dakle onaj momak drva i sjeo na panj, da počine, jer bijaše lijep zimski dan. Ali iz panja iziđe pred njega zmija i stade se umiljati oko njega. Ono pak ne bijaše prava zmija, nego bijaše ljudska duša, radi grijeha i zlobe ukleta, a mogao je osloboditi samo onaj, koji bi se s njom vjenčao. Blijeskala se zmija kao srebro na suncu i gledala momku upravo u oči.

- Lijepe li gujice, Bože moj! Gotovo da bih je i kući ponio, - progovori momak od šale.

- Evo budalaste glave, koja će me osloboditi na svoju nesreću, - pomisli grješna duša u guji, požuri se i pretvori se odmah od guje u ljepotu djevojku, te stade pred momka. Rukavci joj bijeli i vezeni kao krila lepirova, a sitne nožice kao u banice. Ali kako bijaše zlobno pomislila, onako joj ostade u ustima gujin jezik.

- Evo me! Vodi me kući i vjenčaj se sa mnom! - reče guja-djevojka momku.

Sad da je ono bio siguran i dosjetljiv momak, pak da je brže mahnuo ušicom od sjekire na nju i da je viknuo: "Nisam baš ja mislio, da se sa šumskim čudom vjenčam", postala bi djevojka opet gujom, utekla bi u panj i nikomu ništa.

Ali ono je bio neki dobričina, plašljiv i stidljiv momčić, pak ga bilo stid, da joj ne ispuni želje, kad se već radi njega pretvorila. A baš mu se i svidjela, jer je bila ljepolika, a on, neuputan, nije mogao znati, što joj je ostalo u ustima.

Uze on djevojku za ruku i povede je kući. A živio je taj momak sa svojom starom majkom i pazio majku kao ikonu.

- Evo, majko, snahe, - reče momak, kad stigoše on i djevojka kući.

- Hvala Bogu, sinko, - odvrati majka i pogleda ljepotu djevojku. Ali je majka bila stara i mudra i odmah spozna, što imade snaha u ustima.

Ode snaha da se preobuče, a mati reče sinu:

- Lijepu si mladu izabrao, samo pazi, sine, nije li ono guja!

Sin se malo ne skamenio od čuda: otkud njegova mati znade, da je ono bila guja? Razljuti se u srcu i pomisli: "Moja majka mora da je vještica." I odmah zamrzi na majku.

Počelo njih troje živjeti zajedno, ali ono zlo i naopako. Snaha jezičljiva, nazlobna, proždrljiva i goropadna.

Bila je tamo litica visoka do oblaka, a snaha zapovjedi jednog dana starici, neka joj donese snijega sa vrha litice, da se umije.

- Nema puta na onu visinu, - reče starica.

- Uzmi kozu, neka te vodi. Kuda ona gore, tuda ti naglavce dolje, - reče snaha.

Tamo bio i sin, pa se nasmijao na te riječi, samo da ugodi svojoj ženi.

To se tako ražalilo majci, da odmah pođe na liticu po snijeg, jer joj nije bilo žao života. Idući putem htjela se pomoliti Bogu za pomoć, ali se predomisli govoreći: "Opazio bi Bog, da mi sin ne valja."

No Bog joj ipak osta na pomoći, i ona sretno donese snasi snijega s litice ispod oblaka.

Drugog dana zapovjedi snaha baki:

- Idi tamo na jezero zamrznuto. Usred jezera ima rupa. Uhvati mi na rupi šarana za ručak.

- Provalit će se led poda mnom, propast ću u jezero, - odvrati baka.

- Radovat će se šaran, propadneš li s njime, - reče snaha.

I opet se sin nasmijao, a baka se tako ražalostila, da odmah ode na jezero. Pucketa led pod bakom, plače ona, da joj se one suze po licu mrznu. Ali još ne će da se Bogu moli, taji pred Bogom, da joj je sin grješan.

- I bolje da poginem, - misli baka i ide po ledu.

Ali još nije došlo vrijeme, da baka umre. Zato preletje nad njom galeb, noseći ribu. Omakne se riba galebu i padne upravo pred baku. Baka uze ribu i donese srećno snasi.

Trećeg dana sjela baka uz ognjište i uze sinovu košulju, da je okrpa. Kad to vidje snaha, poletje do nje, istrže joj košulju iz ruku i viknu:

- Ostavi to, sljepice stara, nisu to tvoji poslovi.

I ne dade majci, da okrpa sinovu košulju.

Sad se starici posve rastuži srce, te ona ode pred kuću, sjedne na onoj ciči zimi na klupu i pomoli se Bogu:

- Bože moj, pomozi mi!

Uto vidje ona, kako k njoj ide neko ubogo djevojče, na njemu samo izderana rubina, a rame pomodrilo od studeni, jer joj se rukav iskinuo. Ali se svejedno djevojče nasmijava jer je umilne ćudi. Pod pazuhom joj svežanj triješća.

- Hoćete li, bako, kupiti luči? - pita djevojče.

- Nemam novaca, kćerce, nego ako hoćeš da ti okrpam taj rukavčić, - reče tužna baka, koja je još držala u rukama iglu i konac za sinovu košulju.

Baka okrpa djevojčici rukav, a djevojka joj dade svežanj luči, zahvali joj milo i ode dalje, radosna što joj rame ne zebe.

II.

Uveče reče snaha baki:

- Mi ćemo poći u goste kumi, a ti da si ugrijala vode, dok se vratim.

Bila snaha proždrljiva i uvijek gledala, gdje da se ugosti.

Kad oni odoše, osta baka sama, pa uze onog triješća, što joj ga prodalo djevojče, i potpali oganj na ognjištu, a onda ode u komoru po drva.

Dok je ona u komori tražila drva, začuje, kako u kuhinji nešto pucka, nešto kucka: kuc! kuc!

- Tko je Božji? - upita baka iz komore.

- Domaći! Domaći! - ozovu se iz kuhinje neki sitni glasovi, kao da žvrgolje vrepci pod strehom.

Dalo se baki na čudo, što je ovo ovako u noći, i ona uđe u kuhinju. Kad ona tamo, ali ono se na ognjištu istom rasplamsale luči, a oko plamena zaigrali kolo "Domaći", sve sami mužići od jedva po lakta. Na njima kožusi, kapice i opančići crveni kao plamenovi, kosa i brada sive kao pepeo, a oči žarke kao živi ugljen.

Izlazi njih sve više i više iz plamena, svaka luč po jednog daje. Kako izlaze, tako se smiju i vrište, prebacuju se po ognjištu, cikću od veselja i hvataju se u kolo.

Pa zaigra kolo: po ognjištu, po pepelu, pod policu, na stolicu, po ćupu, na klupu! Igraj! igraj! brzo! brže! Cikću, vrište, guraju se i krevelje. Sol prosuše, kvas proliše, brašno rastepoše - sve od velike radosti. Vatra na ognjištu plamsa i sjaji, pucka i grije; a baka gleda i gleda. Nije joj žao ni soli ni kvasca, nego se raduje veselju, što joj ga Bog šalje na utjehu.

Čini se baki, da se pomladila - nasmije se kao grlica, poskoči kao curica, hvata se u kolo sa Domaćima pa zaigra. Ali joj ipak ostalo još čemera u srcu, a to bijaše tako teško, te kolo odmah stade.

- Božja braćo, - reče onda baka Domaćima, - biste li vi meni znali pomoći, da ugledam jezik svoje snahe, pa da kažem momu sinu, što sam na svoje oči vidjela, možda se opameti?!

Baka stane pripovijedati Domaćima sve, kako je bilo. Domaći posjedali uokolo po rubu ognjišta, nožice ovjesili niz ognjište, nanizali se kao čičak do čička i slušaju baku; pa sve klimaju glavama od čuda. Kako klimaju glavama, onako im se žare crvene kapice: mislio bi tko, ono sama vatra na ognjištu plaminja.

Kad je baka svršila pripovijedanje, viknu jedan od Domaćih, po imenu Malik Tintilinić:

- Ja ću ti pomoći! Idem u sunčanu zemlju i donijet ću ti svračjih jaja. Podmetnut ćemo ih pod kokoš, pa kad se izlegu svračići, prevarit će se snaha: polakomit će se kao svaka šumska guja za svračićima i isplazit će jezik.

Svi Domaći ciknuše od radosti, što se Malik Tintilinić tako dobro dosjetio. Još oni najbolje vrište, ali ide snaha iz gostiju i nosi sebi kolač.

Nasrne snaha ljutito na vrata, da vidi, tko to u kuhinji vrišti. Ali kad ona raskrili vrata, a ono: top! - prasne plamen, skočiše se Domaći, topnuše svi u jedan mah nožicama o ognjište, ponesoše se nad plamen, poletješe pod krov - kvrcnuše daščice na krovu i nestade Domaćih.

Samo Malik Tintilinić ne uteče, nego se sakrije u pepelu.

Kako je plamen iznenada prsnuo u vis, a vrata udarila o vratnicu, onako se uplašila snaha i od straha sjela na zemlju kao vreća. Rastepe joj se kolač u rukama, raspadnu joj se kose i češljevi, bulji oči i viče od jeda:

- Što je ovo bilo, nesrećo stara!

- Vjetar podigao plamen, kad si otvorila vrata, - reče baka i mudro se drži.

- A što je ono u pepelu? - opet će snaha, jer je iz pepela virila crvena peta od opančića Malika Tintilinića.

- Ono je žeravica, - odvraća baka.

Ali snaha ne vjeruje, nego ustane onako raspletena i ide da vidi iz bližega, što je na ognjištu. Prikučila se licem do pepela, ali se Malik Tintilinić hitro baci nožicom i kvrcne petom snahu po nosu. Viče snaha, kao da se u moru topi, sva je garava po licu, a pepeo joj posipao raščupane kose.

- Što je ovo, nesrećo stara? - pišti snaha.

- Poprskao te kesten iz žeravice, - odvraća baka, a Malik Tintilinić u pepelu puca od smijeha.

Kad je snaha otišla da se umije, pokaže baka Maliku Tintiliniću, gdje je u komori snaha nasadila kokoš, da bude malih pilića za Božić. Još iste noći donese Malik svračjih jaja i podmetne ih pod kokoš umjesto kokošjih.

III.

Zapovjedila snaha baki, da dobro pazi na kokoš, pa kad se izlegu pilići, neka joj javi. Pozvat će snaha čitavo selo, da vidi, kako ona ima pilića na Božić, kad ih nitko nema.

Došlo vrijeme, izlegli se svračići. Javi baka snasi, da su pilići izašli, a snaha pozove selo. Došle kume i susjede, malo i veliko, a bio tamo i sin bakin. Snaha zapovjedi baki, da donese gnijezdo u trijem.

Donese baka gnijezdo, podigoše kokoš, a ono u gnijezdu nešto zakriješti: iskočiše goli svračići, pa skok! skok! po trijemu.

Kad je snaha-guja opazila ovako iznenada svračiće, prevari se, polakomi se u njoj zmijina ćud, poletje snaha po trijemu za svračićima i isplazi za njima svoj tanki i šiljasti jezik kao u šumi.

Vrisnuše i prekrstiše se kume i susjede, te povedoše svoju djecu kući, jer upoznaše, da je ono zaista šumska guja.

Majka pak radosno pođe do sina govoreći:

- Otpremi je, sine, otkud si je doveo, sad si na svoje oči vidio, koga u kući hraniš. - I mati htjede da ogrli sinka.

Ali sin je bio baš posve budalast čovjek, pa se još više usprkosio i suprot sela i suprot majke i suprot istih svojih očiju. Ne će da sudi ženi-guji, nego još vikne na majku:

- Otkud tebi svračići u to doba, vještice stara? Nosi mi se iz kuće!

E, sad je mati vidjela, da pomoći nema. Zacvili kao ljuta godina i samo umoli, da je bar ne tjera iz kuće, dok je dan, da ne vidi selo, kakvog je sina othranila.

Sin privoli, da mati ostane do večera još u kući.

Kad je došla večer, uze baka u torbu nešto kruha i nešto onih luči, što joj ih je dalo ubogo djevojče. A onda ode kukajući iz kuće sinove.

Čim je mati prešla preko praga, utrne se vatra na ognjištu i pade raspelo sa stijene. Ostadoše sin i snaha u mračnoj izbi - i sada sin osjeti, kako je počinio veliku grjehotu na majci, i pokaje se jako. Ali ne smije da ženi o tom govori, jer je plašljiv, nego joj kaže:

- Hajdemo za materom, da vidimo, kako će poginuti od studeni.

Skoči veselo zlorada snaha, nađe im kožuhe, obukoše se i odoše iz daleka za staricom.

A baka žalosna ide po snijegu, u po noći, preko polja. Kad je došla na jedno veliko strnište, uhvati je takova studen, da nije mogla dalje. Zato izvadi iz torbe one luči, razgrne snijeg i potpali vatru, da se malo ugrije.

Jedva se luči rasplamsale, ali ono čudo! Eto iz njih izlaze Domaći, upravo kao da je na kućnom ognjištu!

Iskakuju iz vatre sve uokolo u snijeg, a za njima iskre frcaju na sve strane u tamnu noć.

Milo je baki, gotovo bi proplakala od milinja, što ju ne ostaviše samu na putu. A oni se kupe oko nje, smiju se i zvižde.

- Božja braćo, - reče baka, - nije meni do radosti, nego mi hajde pomozite u nesreći.

Pripovjedi baka Domaćima, kako se budalasti sin još više pozlobio na nju, otkad se i on i selo uvjerili, da je u snahe zaista gujin jezik.

- Izagnao me, a vi pomozite, ako znate.

Malo šute Domaći, malo tepu snijeg s opančića i ne znadu baki savjeta.

Ali onda Malik Tintilinić reče:

- Hajdemo do Stribora, starješine našega. On svačemu savjeta znade.

I odmah se Malik popne na glogov grm, zviznu u prste, a ono iz mraka preko strništa dokasa k njima jelen i dvanaest vjeverica.

Posadiše baku na jelena, a Domaći posjedaše na vjeverice i pođoše put šume Striborove.

Jašu oni kroz noć - na jelenu rogovi i paroščići, a na svakom paroščiću zvjezdica. Sjaji se jelen i kazuje put, a za njim juri dvanaest vjeverica, a u svake vjeverice dva oka kao dva draga kamena. Jure oni i žure, a za njima izdaleka trči snaha i sin, sve im nestaje sape.

Tako stigoše do šume Striborove, i ponese jelen baku kroz šumu.

Spozna snaha sve u mraku, da je ono šuma Striborova, gdje je ona već jednom radi grijeha ukleta bila, ali od velike zlobe ne može se ni sjetiti svojih novih grijeha, ni pobojati se za njih, nego se još više raduje govoreći: "Propast će neuka baka u ovoj šumi sred tolikih čarolija" - i poletje još brže za jelenom.

Donese dakle jelen baku pred Stribora. Stribor pak bijaše šumski starješina. Sjedio je sred šume, u dubu tako velikom, da je u njem bilo sedam zlatnih dvorova i osmo selo, srebrnom ogradicom ograđeno. Pred najljepšim dvorom sjedi Stribor na stolici, u crvenoj kabanici.

- Pomozi baki, propala je od snahe-guje, - rekoše Domaći Striboru, kad mu se bjehu poklonili i oni i baka. Pripovjede oni sve kako je bilo. A snaha i sin došuljali se do duba, pak kroz crvotoč gledaju i slušaju, što će biti.

Kad su Domaći svršili svoju pripovijest, reče Stribor baki:

- Ne boj se, starice! Ostavi snahu, neka živi u zlobi, dok je zloba ne dovede opet onamo, otkuda se prerano oslobodila. A tebi ću lako pomoći. Gledaj tamo ono selo, srebrom ograđeno.

Pogleda baka, a ono njezino rodno selo, u kojemu je mladovala, a u selu proštenje i veselje. Zvona zvone, gusle gude, zastave se viju, a pjesme podcikuju.

- Uniđi kroz ogradicu, pljesni rukama i pomladit ćeš se odmah. Ostat ćeš u selu svome, da mladuješ i da se raduješ, kao pred pedesetak godina! - reče Stribor.

Razveseli se baka kao nikada, poletje odmah do ogradice, uhvatila se već rukom za srebrna vratašca, ali se uto još nečega sjetila, pa upita Stribora:

- A što će biti od mog sina?

- Ne budali, bako! - odvrati Stribor, - otkud bi ti za svog sina znala? On će ostati u ovom vremenu, a ti ćeš se vratiti u mladost svoju! Ni znati ne ćeš za kakvog sina!

Kad je baka ovo čula, zamisli se teško. A onda se polako vrati od ogradice, dođe natrag pred Stribora, nakloni se duboko i reče:

- Hvala ti, dobri gospodaru, na svemu dobru, što mi ga daješ. Ali ja volim ostati u svojoj nesreći, a znati da imam sina, negoli da mi dadeš sve blago i sve dobro ovoga svijeta, a da moram zaboraviti sina!"

Kad je baka ovo izrekla, strahovito jeknu cijela dubrava, prestadoše čari u šumi Striborovoj, jer je baki bila draža njezina nevolja, nego sva sreća ovog svijeta.

Zanjiše se čitava šuma, provali se zemlja, propade u zemlju ogromni dub sa dvorovima i sa selom srebrom ograđenim, nestade Stribora i Domaćih, - ciknu snaha iza duba, pretvori se u guju - uteče u rupu - a majka i sin nađoše se nasred šume sami, jedno uz drugo.

Pade sin pred majku na koljena, ljubi joj skute i rukave, a onda je podiže na svoje ruke i nosi kući, kuda sretno do zore stigoše.

Moli sin Boga i majku, da mu oproste. Bog mu oprosti, a majka mu nije ni zamjerila bila.

Momak se poslije vjenčao s onim ubogim i milim djevojčetom, što im bijaše dovela Domaće u kuću. - Još i sad sretno žive svi zajedno, pak im Malik Tintilinić u zimnje večeri rado na ognjište dohodi.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Zašao neki momak u šumu Striborovu, a nije znao, da je ono šuma začarana i da se u njoj svakojaka čuda zbivaju. Zbivala se u njoj čuda dobra, ali i naopaka - svakome po zasluzi. Morala je pak ta šuma ostati začarana, doklegod u nju ne stupi onaj, kojemu je milija njegova nevolja nego sva sreća ovoga svijeta.

# data[].attributes.body
(...) A živio je taj momak sa svojom starom majkom i pazio majku kao ikonu. (...)

(...) Čini se baki, da se pomladila — nasmije se kao grlica, poskoči kao curica, hvata se u kolo sa Domaćima pa zaigra. Ali joj ipak ostalo još čemera u srcu, a to bijaše tako teško, te kolo odmah stade. (...)

(...) Razveseli se baka kao nikada, poletje odmah do ogradice, uhvatila se već rukom za srebrna vratašca, ali se uto još nečega sjetila, pa upita Stribora:

— A što će biti od mog sina?

— Ne budali, bako! — odvrati Stribor, — otkud bi ti za svog sina znala? On će ostati u ovom vremenu, a ti ćeš se vratiti u mladost svoju! Ni znati ne ćeš za kakvog sina!

Kad je baka ovo čula, zamisli se teško. A onda se polako vrati od ogradice, dođe natrag pred Stribora, nakloni se duboko i reče:

— Hvala ti, dobri gospodaru, na svemu dobru, što mi ga daješ. Ali ja volim ostati u svojoj nesreći, a znati da imam sina, negoli da mi dadeš sve blago i sve dobro ovoga svijeta, a da moram zaboraviti sina! (...)

# data[].attributes.body
(...) Ono pak ne bijaše prava zmija, nego bijaše ljudska duša, radi grijeha i zlobe ukleta, a mogao je osloboditi samo onaj, koji bi se s njom vjenčao. Blijeskala se zmija kao srebro na suncu i gledala momku upravo u oči.
— Lijepe li gujice, Bože moj! Gotovo da bih je i kući ponio, — progovori momak od šale.
— Evo budalaste glave, koja će me osloboditi na svoju nesreću, — pomisli grješna duša u guji, požuri se i pretvori se odmah od guje u ljepotu djevojku, te stade pred momka. Rukavci joj bijeli i vezeni kao krila lepirova, a sitne nožice kao u banice. Ali kako bijaše zlobno pomislila, onako joj ostade u ustima gujin jezik. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Šuma Striborova

Ivana Brlić-Mažuranić

I.

Zašao neki momak u šumu Striborovu, a nije znao, da je ono šuma začarana i da se u njoj svakojaka čuda zbivaju. Zbivala se u njoj čuda dobra, ali i naopaka - svakome po zasluzi.

Morala je pak ta šuma ostati začarana, doklegod u nju ne stupi onaj, kojemu je milija njegova nevolja nego sva sreća ovoga svijeta.

Nasjekao dakle onaj momak drva i sjeo na panj, da počine, jer bijaše lijep zimski dan. Ali iz panja iziđe pred njega zmija i stade se umiljati oko njega. Ono pak ne bijaše prava zmija, nego bijaše ljudska duša, radi grijeha i zlobe ukleta, a mogao je osloboditi samo onaj, koji bi se s njom vjenčao. Blijeskala se zmija kao srebro na suncu i gledala momku upravo u oči.

- Lijepe li gujice, Bože moj! Gotovo da bih je i kući ponio, - progovori momak od šale.

- Evo budalaste glave, koja će me osloboditi na svoju nesreću, - pomisli grješna duša u guji, požuri se i pretvori se odmah od guje u ljepotu djevojku, te stade pred momka. Rukavci joj bijeli i vezeni kao krila lepirova, a sitne nožice kao u banice. Ali kako bijaše zlobno pomislila, onako joj ostade u ustima gujin jezik.

- Evo me! Vodi me kući i vjenčaj se sa mnom! - reče guja-djevojka momku.

Sad da je ono bio siguran i dosjetljiv momak, pak da je brže mahnuo ušicom od sjekire na nju i da je viknuo: "Nisam baš ja mislio, da se sa šumskim čudom vjenčam", postala bi djevojka opet gujom, utekla bi u panj i nikomu ništa.

Ali ono je bio neki dobričina, plašljiv i stidljiv momčić, pak ga bilo stid, da joj ne ispuni želje, kad se već radi njega pretvorila. A baš mu se i svidjela, jer je bila ljepolika, a on, neuputan, nije mogao znati, što joj je ostalo u ustima.

Uze on djevojku za ruku i povede je kući. A živio je taj momak sa svojom starom majkom i pazio majku kao ikonu.

- Evo, majko, snahe, - reče momak, kad stigoše on i djevojka kući.

- Hvala Bogu, sinko, - odvrati majka i pogleda ljepotu djevojku. Ali je majka bila stara i mudra i odmah spozna, što imade snaha u ustima.

Ode snaha da se preobuče, a mati reče sinu:

- Lijepu si mladu izabrao, samo pazi, sine, nije li ono guja!

Sin se malo ne skamenio od čuda: otkud njegova mati znade, da je ono bila guja? Razljuti se u srcu i pomisli: "Moja majka mora da je vještica." I odmah zamrzi na majku.

Počelo njih troje živjeti zajedno, ali ono zlo i naopako. Snaha jezičljiva, nazlobna, proždrljiva i goropadna.

Bila je tamo litica visoka do oblaka, a snaha zapovjedi jednog dana starici, neka joj donese snijega sa vrha litice, da se umije.

- Nema puta na onu visinu, - reče starica.

- Uzmi kozu, neka te vodi. Kuda ona gore, tuda ti naglavce dolje, - reče snaha.

Tamo bio i sin, pa se nasmijao na te riječi, samo da ugodi svojoj ženi.

To se tako ražalilo majci, da odmah pođe na liticu po snijeg, jer joj nije bilo žao života. Idući putem htjela se pomoliti Bogu za pomoć, ali se predomisli govoreći: "Opazio bi Bog, da mi sin ne valja."

No Bog joj ipak osta na pomoći, i ona sretno donese snasi snijega s litice ispod oblaka.

Drugog dana zapovjedi snaha baki:

- Idi tamo na jezero zamrznuto. Usred jezera ima rupa. Uhvati mi na rupi šarana za ručak.

- Provalit će se led poda mnom, propast ću u jezero, - odvrati baka.

- Radovat će se šaran, propadneš li s njime, - reče snaha.

I opet se sin nasmijao, a baka se tako ražalostila, da odmah ode na jezero. Pucketa led pod bakom, plače ona, da joj se one suze po licu mrznu. Ali još ne će da se Bogu moli, taji pred Bogom, da joj je sin grješan.

- I bolje da poginem, - misli baka i ide po ledu.

Ali još nije došlo vrijeme, da baka umre. Zato preletje nad njom galeb, noseći ribu. Omakne se riba galebu i padne upravo pred baku. Baka uze ribu i donese srećno snasi.

Trećeg dana sjela baka uz ognjište i uze sinovu košulju, da je okrpa. Kad to vidje snaha, poletje do nje, istrže joj košulju iz ruku i viknu:

- Ostavi to, sljepice stara, nisu to tvoji poslovi.

I ne dade majci, da okrpa sinovu košulju.

Sad se starici posve rastuži srce, te ona ode pred kuću, sjedne na onoj ciči zimi na klupu i pomoli se Bogu:

- Bože moj, pomozi mi!

Uto vidje ona, kako k njoj ide neko ubogo djevojče, na njemu samo izderana rubina, a rame pomodrilo od studeni, jer joj se rukav iskinuo. Ali se svejedno djevojče nasmijava jer je umilne ćudi. Pod pazuhom joj svežanj triješća.

- Hoćete li, bako, kupiti luči? - pita djevojče.

- Nemam novaca, kćerce, nego ako hoćeš da ti okrpam taj rukavčić, - reče tužna baka, koja je još držala u rukama iglu i konac za sinovu košulju.

Baka okrpa djevojčici rukav, a djevojka joj dade svežanj luči, zahvali joj milo i ode dalje, radosna što joj rame ne zebe.

II.

Uveče reče snaha baki:

- Mi ćemo poći u goste kumi, a ti da si ugrijala vode, dok se vratim.

Bila snaha proždrljiva i uvijek gledala, gdje da se ugosti.

Kad oni odoše, osta baka sama, pa uze onog triješća, što joj ga prodalo djevojče, i potpali oganj na ognjištu, a onda ode u komoru po drva.

Dok je ona u komori tražila drva, začuje, kako u kuhinji nešto pucka, nešto kucka: kuc! kuc!

- Tko je Božji? - upita baka iz komore.

- Domaći! Domaći! - ozovu se iz kuhinje neki sitni glasovi, kao da žvrgolje vrepci pod strehom.

Dalo se baki na čudo, što je ovo ovako u noći, i ona uđe u kuhinju. Kad ona tamo, ali ono se na ognjištu istom rasplamsale luči, a oko plamena zaigrali kolo "Domaći", sve sami mužići od jedva po lakta. Na njima kožusi, kapice i opančići crveni kao plamenovi, kosa i brada sive kao pepeo, a oči žarke kao živi ugljen.

Izlazi njih sve više i više iz plamena, svaka luč po jednog daje. Kako izlaze, tako se smiju i vrište, prebacuju se po ognjištu, cikću od veselja i hvataju se u kolo.

Pa zaigra kolo: po ognjištu, po pepelu, pod policu, na stolicu, po ćupu, na klupu! Igraj! igraj! brzo! brže! Cikću, vrište, guraju se i krevelje. Sol prosuše, kvas proliše, brašno rastepoše - sve od velike radosti. Vatra na ognjištu plamsa i sjaji, pucka i grije; a baka gleda i gleda. Nije joj žao ni soli ni kvasca, nego se raduje veselju, što joj ga Bog šalje na utjehu.

Čini se baki, da se pomladila - nasmije se kao grlica, poskoči kao curica, hvata se u kolo sa Domaćima pa zaigra. Ali joj ipak ostalo još čemera u srcu, a to bijaše tako teško, te kolo odmah stade.

- Božja braćo, - reče onda baka Domaćima, - biste li vi meni znali pomoći, da ugledam jezik svoje snahe, pa da kažem momu sinu, što sam na svoje oči vidjela, možda se opameti?!

Baka stane pripovijedati Domaćima sve, kako je bilo. Domaći posjedali uokolo po rubu ognjišta, nožice ovjesili niz ognjište, nanizali se kao čičak do čička i slušaju baku; pa sve klimaju glavama od čuda. Kako klimaju glavama, onako im se žare crvene kapice: mislio bi tko, ono sama vatra na ognjištu plaminja.

Kad je baka svršila pripovijedanje, viknu jedan od Domaćih, po imenu Malik Tintilinić:

- Ja ću ti pomoći! Idem u sunčanu zemlju i donijet ću ti svračjih jaja. Podmetnut ćemo ih pod kokoš, pa kad se izlegu svračići, prevarit će se snaha: polakomit će se kao svaka šumska guja za svračićima i isplazit će jezik.

Svi Domaći ciknuše od radosti, što se Malik Tintilinić tako dobro dosjetio. Još oni najbolje vrište, ali ide snaha iz gostiju i nosi sebi kolač.

Nasrne snaha ljutito na vrata, da vidi, tko to u kuhinji vrišti. Ali kad ona raskrili vrata, a ono: top! - prasne plamen, skočiše se Domaći, topnuše svi u jedan mah nožicama o ognjište, ponesoše se nad plamen, poletješe pod krov - kvrcnuše daščice na krovu i nestade Domaćih.

Samo Malik Tintilinić ne uteče, nego se sakrije u pepelu.

Kako je plamen iznenada prsnuo u vis, a vrata udarila o vratnicu, onako se uplašila snaha i od straha sjela na zemlju kao vreća. Rastepe joj se kolač u rukama, raspadnu joj se kose i češljevi, bulji oči i viče od jeda:

- Što je ovo bilo, nesrećo stara!

- Vjetar podigao plamen, kad si otvorila vrata, - reče baka i mudro se drži.

- A što je ono u pepelu? - opet će snaha, jer je iz pepela virila crvena peta od opančića Malika Tintilinića.

- Ono je žeravica, - odvraća baka.

Ali snaha ne vjeruje, nego ustane onako raspletena i ide da vidi iz bližega, što je na ognjištu. Prikučila se licem do pepela, ali se Malik Tintilinić hitro baci nožicom i kvrcne petom snahu po nosu. Viče snaha, kao da se u moru topi, sva je garava po licu, a pepeo joj posipao raščupane kose.

- Što je ovo, nesrećo stara? - pišti snaha.

- Poprskao te kesten iz žeravice, - odvraća baka, a Malik Tintilinić u pepelu puca od smijeha.

Kad je snaha otišla da se umije, pokaže baka Maliku Tintiliniću, gdje je u komori snaha nasadila kokoš, da bude malih pilića za Božić. Još iste noći donese Malik svračjih jaja i podmetne ih pod kokoš umjesto kokošjih.

III.

Zapovjedila snaha baki, da dobro pazi na kokoš, pa kad se izlegu pilići, neka joj javi. Pozvat će snaha čitavo selo, da vidi, kako ona ima pilića na Božić, kad ih nitko nema.

Došlo vrijeme, izlegli se svračići. Javi baka snasi, da su pilići izašli, a snaha pozove selo. Došle kume i susjede, malo i veliko, a bio tamo i sin bakin. Snaha zapovjedi baki, da donese gnijezdo u trijem.

Donese baka gnijezdo, podigoše kokoš, a ono u gnijezdu nešto zakriješti: iskočiše goli svračići, pa skok! skok! po trijemu.

Kad je snaha-guja opazila ovako iznenada svračiće, prevari se, polakomi se u njoj zmijina ćud, poletje snaha po trijemu za svračićima i isplazi za njima svoj tanki i šiljasti jezik kao u šumi.

Vrisnuše i prekrstiše se kume i susjede, te povedoše svoju djecu kući, jer upoznaše, da je ono zaista šumska guja.

Majka pak radosno pođe do sina govoreći:

- Otpremi je, sine, otkud si je doveo, sad si na svoje oči vidio, koga u kući hraniš. - I mati htjede da ogrli sinka.

Ali sin je bio baš posve budalast čovjek, pa se još više usprkosio i suprot sela i suprot majke i suprot istih svojih očiju. Ne će da sudi ženi-guji, nego još vikne na majku:

- Otkud tebi svračići u to doba, vještice stara? Nosi mi se iz kuće!

E, sad je mati vidjela, da pomoći nema. Zacvili kao ljuta godina i samo umoli, da je bar ne tjera iz kuće, dok je dan, da ne vidi selo, kakvog je sina othranila.

Sin privoli, da mati ostane do večera još u kući.

Kad je došla večer, uze baka u torbu nešto kruha i nešto onih luči, što joj ih je dalo ubogo djevojče. A onda ode kukajući iz kuće sinove.

Čim je mati prešla preko praga, utrne se vatra na ognjištu i pade raspelo sa stijene. Ostadoše sin i snaha u mračnoj izbi - i sada sin osjeti, kako je počinio veliku grjehotu na majci, i pokaje se jako. Ali ne smije da ženi o tom govori, jer je plašljiv, nego joj kaže:

- Hajdemo za materom, da vidimo, kako će poginuti od studeni.

Skoči veselo zlorada snaha, nađe im kožuhe, obukoše se i odoše iz daleka za staricom.

A baka žalosna ide po snijegu, u po noći, preko polja. Kad je došla na jedno veliko strnište, uhvati je takova studen, da nije mogla dalje. Zato izvadi iz torbe one luči, razgrne snijeg i potpali vatru, da se malo ugrije.

Jedva se luči rasplamsale, ali ono čudo! Eto iz njih izlaze Domaći, upravo kao da je na kućnom ognjištu!

Iskakuju iz vatre sve uokolo u snijeg, a za njima iskre frcaju na sve strane u tamnu noć.

Milo je baki, gotovo bi proplakala od milinja, što ju ne ostaviše samu na putu. A oni se kupe oko nje, smiju se i zvižde.

- Božja braćo, - reče baka, - nije meni do radosti, nego mi hajde pomozite u nesreći.

Pripovjedi baka Domaćima, kako se budalasti sin još više pozlobio na nju, otkad se i on i selo uvjerili, da je u snahe zaista gujin jezik.

- Izagnao me, a vi pomozite, ako znate.

Malo šute Domaći, malo tepu snijeg s opančića i ne znadu baki savjeta.

Ali onda Malik Tintilinić reče:

- Hajdemo do Stribora, starješine našega. On svačemu savjeta znade.

I odmah se Malik popne na glogov grm, zviznu u prste, a ono iz mraka preko strništa dokasa k njima jelen i dvanaest vjeverica.

Posadiše baku na jelena, a Domaći posjedaše na vjeverice i pođoše put šume Striborove.

Jašu oni kroz noć - na jelenu rogovi i paroščići, a na svakom paroščiću zvjezdica. Sjaji se jelen i kazuje put, a za njim juri dvanaest vjeverica, a u svake vjeverice dva oka kao dva draga kamena. Jure oni i žure, a za njima izdaleka trči snaha i sin, sve im nestaje sape.

Tako stigoše do šume Striborove, i ponese jelen baku kroz šumu.

Spozna snaha sve u mraku, da je ono šuma Striborova, gdje je ona već jednom radi grijeha ukleta bila, ali od velike zlobe ne može se ni sjetiti svojih novih grijeha, ni pobojati se za njih, nego se još više raduje govoreći: "Propast će neuka baka u ovoj šumi sred tolikih čarolija" - i poletje još brže za jelenom.

Donese dakle jelen baku pred Stribora. Stribor pak bijaše šumski starješina. Sjedio je sred šume, u dubu tako velikom, da je u njem bilo sedam zlatnih dvorova i osmo selo, srebrnom ogradicom ograđeno. Pred najljepšim dvorom sjedi Stribor na stolici, u crvenoj kabanici.

- Pomozi baki, propala je od snahe-guje, - rekoše Domaći Striboru, kad mu se bjehu poklonili i oni i baka. Pripovjede oni sve kako je bilo. A snaha i sin došuljali se do duba, pak kroz crvotoč gledaju i slušaju, što će biti.

Kad su Domaći svršili svoju pripovijest, reče Stribor baki:

- Ne boj se, starice! Ostavi snahu, neka živi u zlobi, dok je zloba ne dovede opet onamo, otkuda se prerano oslobodila. A tebi ću lako pomoći. Gledaj tamo ono selo, srebrom ograđeno.

Pogleda baka, a ono njezino rodno selo, u kojemu je mladovala, a u selu proštenje i veselje. Zvona zvone, gusle gude, zastave se viju, a pjesme podcikuju.

- Uniđi kroz ogradicu, pljesni rukama i pomladit ćeš se odmah. Ostat ćeš u selu svome, da mladuješ i da se raduješ, kao pred pedesetak godina! - reče Stribor.

Razveseli se baka kao nikada, poletje odmah do ogradice, uhvatila se već rukom za srebrna vratašca, ali se uto još nečega sjetila, pa upita Stribora:

- A što će biti od mog sina?

- Ne budali, bako! - odvrati Stribor, - otkud bi ti za svog sina znala? On će ostati u ovom vremenu, a ti ćeš se vratiti u mladost svoju! Ni znati ne ćeš za kakvog sina!

Kad je baka ovo čula, zamisli se teško. A onda se polako vrati od ogradice, dođe natrag pred Stribora, nakloni se duboko i reče:

- Hvala ti, dobri gospodaru, na svemu dobru, što mi ga daješ. Ali ja volim ostati u svojoj nesreći, a znati da imam sina, negoli da mi dadeš sve blago i sve dobro ovoga svijeta, a da moram zaboraviti sina!"

Kad je baka ovo izrekla, strahovito jeknu cijela dubrava, prestadoše čari u šumi Striborovoj, jer je baki bila draža njezina nevolja, nego sva sreća ovog svijeta.

Zanjiše se čitava šuma, provali se zemlja, propade u zemlju ogromni dub sa dvorovima i sa selom srebrom ograđenim, nestade Stribora i Domaćih, - ciknu snaha iza duba, pretvori se u guju - uteče u rupu - a majka i sin nađoše se nasred šume sami, jedno uz drugo.

Pade sin pred majku na koljena, ljubi joj skute i rukave, a onda je podiže na svoje ruke i nosi kući, kuda sretno do zore stigoše.

Moli sin Boga i majku, da mu oproste. Bog mu oprosti, a majka mu nije ni zamjerila bila.

Momak se poslije vjenčao s onim ubogim i milim djevojčetom, što im bijaše dovela Domaće u kuću. - Još i sad sretno žive svi zajedno, pak im Malik Tintilinić u zimnje večeri rado na ognjište dohodi.

# data[].attributes.attachment_link.description
I. Zašao neki momak u šumu Striborovu, a nije znao, da je ono šuma začarana i da se u njoj svakojaka čuda zbivaju. Zbivala se u njoj čuda dobra, ali i naopaka - svakome po zasluzi. Morala je pak ta šuma ostati začarana, doklegod u nju ne stupi onaj, kojemu je milija njegova nevolja nego sva sreća ovoga svijeta.

# data[].attributes.body
(...) Bila jedna mala, ma posve mala djevojčica. Došlo po volji Božjoj tako nekako, te ona ostala sama na svietu. Na svu sreću živjela je ona još od poroda svoga u prekrasnoj, velikoj bašči pa tu i ostala nakon smrti roditelja. A u vrtu bilo roda i ploda svakakva, da prehraniš i stotinu takvih curičica, pa je tako ona živjela bez brige i radostno, ma da bijaše sama na svietu.
A zapravo i ne bila baš sama, jer je imala dva kuma: kuma krštenoga i kuma po starini. (...)

(...) Sklopljenih  ruku  čekala je djevojčica, dase čudo dogodi, da osjeti kolika je velika narasla, i da oćuti snagu neobičnu u ručicama. - Ali ručice njene, sklopljene na molitvu, ostajale  su malene i nejake, kakve su i bile,  a ona čitava, klečeći na travi, ostala je sitna i maljušna kao i prije, mislio bi netko, e ono i nije djevojčica, nego mala ptičica, što je pala s grane. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Djevojčica i neman

Ivana Brlić-Mažuranić

Bila jedna mala, ma posve mala djevojčica. Došlo po volji Božjoj tako nekako, te ona ostala sama na svietu. Na svu sreću živjela je ona još od poroda svoga u prekrasnoj, velikoj bašči pa tu i ostala nakon smrti roditelja. A u vrtu bilo roda i ploda svakakva, da prehraniš i stotinu takvih curičica, pa je tako ona živjela bez brige i radostno, ma da bijaše sama na svietu.

A zapravo i ne bila baš sama, jer je imala dva kuma: kuma krštenoga i kuma po starini.

Kumovi dolazili često, da prigledaju svoje kumče. Donosili joj kolača medenjaka, a ona ljubila kumove u ruku. Najveća je radost bila djevojčici, kad bi kumovi dolazili. Samo na jedno žalila se curičica, ali nikome o tom ne kazivala. Žao joj bilo, što je tako mala, malena, pa kumovi ne će pravo ni da razgovaraju s njome. Zaista: kumovi bi samo malo pomilovali djevojčicu, pružili joj medenjake, a onda bi polazili baščom, da joj se nadive, da se snebivaju:

što li će tolika silna plodina maloj djevojčici, i da potraže od zabave po polju jaja od jarebica, da naberu za se bisage grožđa i plodova. A curica pomagala kumovima puniti bisage, al ostala željna razgovora s kumovima: uviek bi željela, e bi Bog dao, te bi se čudo desilo, pa bi ona iznenada porasla.

Jednog dana sjedjela djevojčica na mjestu gdje je najvoljela boraviti. Dolje, na krajnjem kutiću, spuštala se bašča do mora. Tu je bio velik, strm kamen - nad kamenom maslina, a podno kamena pa sve do mora pružio se piesak kao baršun pozlaćen. Baš ovdje, na ovome piesku, najvoljela je djevojčica boraviti, jer nerazumna glava u djeteta, pa baš ona, najmanji stvorak na svietu najvoli da se sa silnim morem igra. Igrala se ona tako i toga dana, a divno more, čisto kao ono nebo golubinje nad njime, zapljuskivalo joj nožice. Igrala se dugo... dugo.

Odjedared kao da to nije više isto ono more. Zamutilo se, uzkipjelo kao iz kotla a pocrnjelo kao oblak tučeni. Hu! hu! hu! - izplivala gadna grdosija, je li golemi pas, ili je morsko tele - što je, da je, ali je golemo, neviđeno, ružno - a djevojčica sama samcata.

Nakaza izplivala iznenada, puhala, duvala, napela se, uzpela se na strmu stienu i legla tamo pod maslinu. Pa kako legla, tako više ni makac odanle.

Uplašila se djevojčica, sva se odrvenila - ali se brzo dosjeti svojih kumova i poleti uzbrdo pred njih. Ona do vrata vrta, a kumovi baš na vrata. - Kume, mili kume! viknu ona kumu nastrižnome, - spasi me, me, spasi! Eno strašna rugoba izpliva iz mora! I poljubi curica kuma u ruku.

Ali kum, odrastao čovjek, ne može se toliko uzbuniti kao ona, malena i nerazumna. Čuje on i ne čuje, vjeruje i ne vjeruje, što diete govori, nego samo potrepta djevojčicu po ramenu i reče: - Ajde, ajde ne viči toliko, - i pošeta najprije po polju, gdje bijaše jučer našao gniezdo jarebičje.

Ali curičici srdce puno strave i puno brige, zato ona poleti sada pred krštenoga kuma svoga: - Kume, dobri kume, gledaj, tamo dolje izplivala grdosija iz mora! Otjeraj je, kume, otjeraj je sa stiene!

Kršteni kum, ko kršteni kum, zabrinu se za kumče svoje, uzplahiri se i poleti niz brdo dižući desnu ruku i vičući iz petnih žila:

- Gdje je neman? Tko dira kumče moje?

Djevojčica sva blažena, gdje ima kuma kakvoga nitko nema, poleti za njim da vidi kako će kum proburaziti neman.

A neman leži na suncu navrh kamena: tielo glomazno, naduveno, otegnuta slabašna uda malena, nekud naherena glavica, što je prepriečila velika usta - a na glavi greben, obrastao razčerupanim perjem, koje titra na vjetru.

- Strašna je strašna! - misli trčeći djevojčica. - Mora da je golemi morski kokot - i sve joj srdce titra od radosti, kako li će kum smaknuti tu rugobu.

Ali kum, što bliže kamenu to sporije trči, to tiše viče. A kad stigoše pod kamen, stade kum časak, odahne, promisli malo, a onda - jest, zaista - samo razmaha rukama i viknu piskutljivo:

- Iš! iš! - onako nekako, kao da kokoši tjera. Ne okrenu neman ni glave niti se makne s kamena, nego se još ljepše namjesti na onom toplom suncu.

- Povaljaj je u more; kume! Udari je kamenom! Odsieci joj glavu! - povika sada djevojčica.

Ali kum reče (i učini se curičici, kao da se on iznenada nekako snuždio):

- Ne mogu je, kumče moje, posjeći. Ako li sam pravo vidio, ona je od mojega roda.

Na ovo se djevojčica prenerazi i reče:

- Po čemu bi ti, kume moj, tako liep i plemenit mogao upoznati, da ti je u rodu neman, koja se nadula kao golem mieh, a naherila glavicu i razčerupala perje nad grebenom?

Ali se sada još više zaprepastila djevojčica, jer na ove njene rieči planu kum iznenada kao vatra živa i povika:

- Šuti, ne ogovaraj, brbljavice!

Pa kad curičica pogleda kuma ovako ljutita opazi zaista na njemu nešto, što dosada ne bijaše nikad opazila: podiglo se i kumu na glavi nešto kao greben.

- Avaj meni, ako li mi je kum zaista od roda ove nemani , - prestravi se u srdcu svome djevojčica. Ali kako bijaše vrlo hrabra, ne reče ona ništa, te kad je kum uhvati za ručicu, pođe ona s njim. A on je povede gore uz bašču. I već joj opet govoraše umiljato, a na glavi mu se od grebena nista vise ne vidjelo.

- Ne boj se, - reče on, - dogovorit ćemo se kum tvoj nastrižni i ja, što ćemo od nemani učiniti.

Ali djevojčicu, odkako bijaše uočila greben na kumovoj glavi, morile dvie brige. Onamo se boji nemani, a ovamo ne zna što je ovo u kuma.

Sjedoše kumovi u hlad pod hrast, da se dogovaraju, a djevojčici rekoše, da pričeka.

Ona sjela malo podalje u travu. Gleda ona dolje spram mora i vidi: neman biva sve veća, naduva se, i raste joj nešto kao grba na leđima.

Zabrinu se djevojčica još teže te se u svojoj težkoj brizi sjeti opet svoje davne želje i pomoli se Bogu:

- Mili Bože, daj mi to bar, da iznenada narastem velika i odrasla pa da mogu s kumovima sjediti i da čujem, što ćemo učiniti od ove strahote!

Ali gdje će Bog da odjedne usliša molitvu ovakve male djevojčice. Nego kako joj dao kumove, tako i dalje pušta, da se oni za nju malenu brinu. Ele, curičica osta malena i mora čekati, što će kumovi odlučiti sami.

No kumovima (težko si ga sirotčetu po kumovima!) i jest i nije do nemani. Dugo oni razgovarali pod hrastom, ali um u neke dodijalo sunce, pa se premjestiše u dublji hlad pod krošnjatu jabuku.

Dok oni pod jabukom, narasla neman još veća, i podigla joj se druga grba na leđima.

Još se jednom kumovi premjestili u još bolji hlad pod staru mušmulu što je ovjesila grane do zemlje, te odanle ne vidiš ni sunca ni mjeseca.

Dok oni pod mušmulom, a neman se već strahotno nadula, i treća joj grba na leđima izrasla.

Sad ne podnese djevojčica više čekanja, skoči ona i utrča pod mušmulu te poviče:

- Kumovi moji, žurite se! Strašna je, strašna! Ali kad ona pod mušmulu, a ono oba kuma tvrdo zaspala. Umorili se od težkog razgovora, te ih vrućak obmanuo. A koliko se više uprepastila djevojčica kad dobro pogleda i zapazi, kako se u snu na kumovoj glavi - pravi, živi greben svaki čas diže, pa se opet spušta, pa se širi, pa se sklapa, pa se crveni - ma pravi pravcati greben.

- Vidim bolna, istina je živa: greben u kuma, greben u nemani! Odniet će me kum moj dolje k moru, da me neman proždre.

U to se prosnuše kumovi, te upita kum kuma:

- Ele, kume, što smo ugovorili glede nemani?

- Hajde da izađemo, da je vidimo, kume!

Uzeše djevojčicu za ruku i iziđoše izpod mušmule. Kad im se oči malo suncu privikle, pogledaju oni niz dol k moru, pa kad ugledaše, kolika li grdosija tamo leži, rekoše jedan drugome:

- Kume, mi ništa ne možemo protiv nje.

- I ne možemo, - potvrdi drugi.

- Ali za dušu nam je da se brinemo za kumče.

- Za dušu je, kume, i mi ćemo svakim danom dolaziti da prigledamo kumče. Nek ne kaže sviet: odnemarili smo sirotče.

- Hoćemo, kume, dolazit ćemo da prigledamo.

- A može neman i sama od sebe da ugine, - sjeti se kum nastrižni.

- Može - prihvati: radostno kršteni kum.

- A može se i ino koje čudo desiti!

- Može, može - pun radosti potvrdi kum kumu.

Te puni veselja jedan drugome ruku pružiše, izrukovaše se, desnice stresoše, a djevojčicu podigoše u naručaj najprije jedan pa onda drugi, te rekoše:

- Ne boj se, mala naša neće tebe kumovi zapustiti. Eto nas sutra opet!

Tako rekoše; popraviše bisage na ramenu te odoše prema vratima bašče i iziđoše na vrata.
II.
Kad kumovi izišli, djevojčica kano mala vučica skoči do vrata, zatisnu ih dobro, zaključa, zakračuna velikim zasunom i ključem, poleti i baci ključ u najdublji bunar.

Onda se obazre širom i vidi: sad je sama, zaista sama s nemani. Zamisli se djevojčica, a onda se prene.

Klekne u travu, digne oči i ruke k nebu i pomoli se Bogu ovako:

- Dragi Bože, evo sam sama samcata. Nada mnom je Tvoje nebo, veliko i divno,oko mene bašča moja i more moje; što si ih meni udielio! Strahovita je: neman unišla k meni. Pomoći mi nitko ne može, jer, ključa od vrata nema. Veliki i dobri Bože, učini čudo, da odrastem iznenada, da moje male ručice budnu snažne, i sila moja velika, da nadvladam neman!

Sklopljenih rukučekala je djevojčica, dase čudo dogodi, da osjeti kolika je velika narasla, i da oćuti snagu neobičnu u ručicama. - Ali ručice njene, sklopljene na molitvu, ostajale su malene i nejake, kakve su i bile, a ona čitava, klečeći na travi, ostala je sitna i maljušna kao i prije, mislio bi netko, e ono i nije djevojčica, nego mala ptičica, što je pala s grane.

Kad je vidjela curica; da je Bog ni sad ne će uslišati, ustane ona polagano. Pogleda najprije spram mora - a onda strese svoju rusu glavicu, protare sitne dlanove i - eto je! - kano munja jurnu niz brdo prema stieni, gdje se neman sunčala oklopivši dugačkim udovima kamen.

Što će? Kamo će djevojčica? Kamo li će sitna, goloruka? Ali ona više ne pita, srlja niz brdo kao onaj živi potok, ne ustavlja se sve do kamene stiene.

Ali jao! stiena visoka, stiena strma - pa djevojčica ne može ni uzaći na nju ni dohvatiti neman.

I zakipi ljut bies u srdcu djevojčice. Njene se male pesti grče, njene se oči kriese kao žeravice. Sve više i više zahvaća srčba malo srdašce, i ona napokon povika iz sve moći:

- Ne dam, grdosijo, da mi otmeš, što mi je milije od svega: ne dam pieska svoga, ne dam mora svoga, ne dam kamena ni masline svoje!

Pa se onda baci pod stienu i stane onim sitnim ručicama da je odkapa.

O! koliko je ona stiena široka! - Sto sežanja uokrug, a Bog te pita, gdje su joj temelji duboko u zemlji! Ali djevojčica kopa rukama i hoće da je odkopa. I ne mari ona i ne gleda, što je izkopala tek palac dubljine, a na dva duljine grabicu uzstienu. Kopa ona dalje i još jednom strugnula, još jednom odgrnula za prst zemlje, a ono, čudo čudnovato, uzduž grabe otvorile se rupice, sve jedna uz drugu, njih desetak - a iz svake rupice viri glava, rutava i nasmijana te veselo kima djevojčici:

- Tko ste vi? Što radite ovdje? - zadivi se ona.

- Mi smo kikimori, mala naša! Kikimori! Kikimori! Čekali smo tebe, da nas odkopaš da nas zovneš, da ti pomognemo.

- A koliko vas ima?

- Ima nas, ima! I broja se ne zna. Ima nas širom bašče, po njivi i po lugu, pod pieskom i uza stienu. Kopaj samo, kopaj! Zovi, samo zovi!

Djevojčica, puna radosti, nastavi kopanje. I kako se pod prstima svirača odklapaju rupice na dvojnicama tako se pod ručicama djevojčice odkrivaju rupice diljem uokrug stiene. Rupica za rupicom kikimor za kikimorom. Te sve jači, te sve brojniji ozvanja glas njihov:

- Kopaj, samo kopaj - zovi samo, zovi!

Obkopala djevojčica grabicom svu stienu - a stiena stoji sada, kao da joj čislo opasalo temelje: sve rupica do rupice.

- Evo nas! Evo nas! - poizskakaše kikimori, sićušni i tanašni stasom, a strahoviti snagom - kikimori što zubima kamen grizu, a rukama gvožđe savijaju.

- Evo nas, evo! Što hoćeš, da učinimo?

A u djevojčice bijaše se malo srdašce razigralo.

- Ništa, mili moji, baš ništa - samo mi pomozite da se uzpnem na ovu stienu, da se ogledam sa nemani.

- Ljestve, ljestve! - povikaše čudnovati stvorčići jedan drugome.

U tili čas raztrča se njih desetak, dvadesetak širom polja, za čas, za dva dovukoše desetak, dvadesetak naramaka slakovine, za čas, za dva hitre ruke opletoše užeta, povezaše od njih ljestve te prebaciše ljestve stieni na okuku.

Čudnovata žurba kikimora obuze i djevojčicu. Uhvati se ona mahom za ljestve, koje su se njihale niza stienu. Njeno je srdce bilo radostno i puno pouzdanja - penjala se hitro, malena i nejaka, do goleme strahote, koja ju je gore čekala.

I došla je gore, uzpela se, poletjela korak, dva. Ali kad izbliza uoči neman, sklopi djevojčica očice, kako je ne bi strahotni pogled smutio- i tako slijepo srnu ravno do golemog trupa.

- Miči se rugobo, s mog kamena, - viknu djevojčica i udari stisnutom sačicom nemani po bezobličnom trupu.

- He! he! - obazre se neman malko na stranu, da vidi, tko ju ono iznenada poškakljao - pa se onda nasmija tako, te se kosti gotovo slediše u djevojčice.

Dolje, podno stiene začu se praskanje, škrgutanje - i skladan rezki glas kikimora:

- Zovi, samo zovi!

Ohrabri se opet djevojčica - opet zavri srčba u njenu srdcu:

- Miči se, miči! Nedam kamena svoga, ne dam mora svog! - zavrišti ona, baci se ravno do glave one grdosije i udari je šakom među oči.

- Ehe! he! - izvine se grohotan smieh, strese se golemo tielo, neman iznenada podiže glavu, a razvaljena usta sunuše napried, da progutaju djevojčicu.

U taj čas djevojčjca odskoči natrag i povika prama nebu:

-Bože veliki, daj da doraste snaga moja, daj da ruka moja budne jaka od moći Tvoje!

I gle! Usliša Bog ovaj put molitvu djevojčice. Pred nemani nije više stajala sitna i nejaka djevojčica, već silna i snažna krasna djevojka. Njeno je tielo kao ocjel snažno i gibko, njene obje ruke podignute su i držetežak mač, a silna snaga prelieva se mišicama njezinim, koje strepe, da spuste strašni udarac na neman. Trže se neman, da izbjegne udaru, težak se mač spustio, ali ne pogodi glave njezine, nego pade na desno udo i odsieče ga.

Ču se rik i urlik, zaduva se golema trupina, i podiže se ranjena neman.

Ali u taj čas nasta snažan prasak, škrip, lomljava - zanjiha se sva stiena.

- Sviet propada! - pomisli krasota djevojka, glava joj zakruži.

- Sviet propada! - zakruži glava i nemani.

Još jedan prasak, strašan kao grom s nebesa - a odlomljena stiena kotrljala se u more i nosila za sobom i neman i djevojku. Kao odrezana spužva ostadoše samo temelji stiene u zemlji zievajući na stotinu prokopa i stotinu prohoda, kuda bjehu kikimori kamen progrizli.

Prasak, pljusak - šiknuše mlazovi mora put neba - i nesta u moru i stiene i nemani.

Ali na talasu stajala je divna i ponosna krasota djevojka. Težak mač drži spušten u desnoj ruci, a preko lieve prebacila skut plašta svoga. Iznielo ju more, modro i predivno, izdignu je talas i nosi je k piesku, koji sjaji o suncu kao pozlaćen baršun.
III.
Izivla djevojka na piesak. Dočekali je kikimori. S polja i njive, iz gaja, iz šikare, s kraja i s vrha bašče htjeli oni da pozdrave krasotu djevojku. Sterali joj pod noge sagove od trave pletene, a smiljem umetane - i donosili joj granje iz dubrave, a cvieće s poljane.

Ali gore, gdje je nekoć stiena bila, najviše se uzžurbali sitni hitri kao mravi kikimori. Pocrnio kamen, koliko ih tamo navrlo. Tamo oni krasoti djevojci grad grade. A grad se na očigled diže. Zidove ziđu od biela mramora, okna umeću od modrog sedefa, a vrata djelaju od crvenog koralja. Okivaju dveri sitnim biserom i rese ih klincima od zlata.

Sunce o podnevu - a dvori gotovi. Unišla djevojka u dvore, oslonila se na okno i pogledala po moru i po bašči, da oči napase. I gle! Kad pogledala gore na vrh bašče, gdje vrata bijahu, a ono se vrata - čudo nad čudesima - širom otvorila - ne treba im ključa ni ključara.

Razkrilila se vrata u oba krila, te ujaha junak - divan kao sunce na osvitu.

Vije se griva na dobru zelenku, a čelenka titra na boljem junaku. Dolama modra kao oko u djevojke, a zlatne rese kao traci od danice. Vriedi konjic, a vriedi i dolama, vriedi zlato i rese po dolami. Al ne vriedi konjic ni dolama, niti vriedi zlato ni resice, kolko vriede oči u junaka.

Do dvora djevojčina kraljević dojahao te djevojci nudi ruku i kraljevstvo.

Radostna djevojka kraljeviću dočekala, u dvore ga uvela te mu ruke oko vrata vije.

-Bog te šalje, junače kraljeviću! Pretežak je mač za ruke djevojačke. Uzmi mač moj, a uzmi i mene. Bog te šalje, vojno gospodare!

Tako rekli, tako učinili.

Vjenčali se te tamo u gradu bili pa tamo i ostali.

Odanle upravljali baščom i kraljevstvom. I što još bilo unapried vieka i svieta, nijedna neman nikad i ne smisli više da ide preko mora tamo na stienu. Jer nad stienom stražu čuva junak kraljević i krasota djevojka, a u tvrdome gradu svome, kojemu su zidovi od biela mramora, okna od od modrog sedefa, a dveri od crvenog koralja.

Daleko tamo kroz debelo more sakata neman traži puta, kojim bijaše i došla. I tu na, moru nađoše joj se dva čuna. U čunovima bili kumovi djevojčini.

Doznali kumovi, da se djevojka bije s nemani, pa kako našli vrata zaključana, povezli se oni čunovima, da vide kumče, a ponieli i stručak nevena da okite djevočicu, pobjedi li u strašnom megdanu.

Ali kad nasred mora sretoše ranjenu neman; brzo do nje doveslaše. Povezuju joj ranu u ramenu i mažu je mašću i travicom. Onda je među čunove uzeše uhvatiše je pod ramena te povezoše preko debela mora. Kršteni kum znao i sjetio se, gdje mu rodica niknula, te je odvezoše put njene domaje.

Kako pak ne bi propao stručak od nevena, to, prije negoli vesla okrenuše, dobaciše stručak put tvrdoga grada djevojčina...

Poslije ti kumovi često dohodili do tvrdoga grada. Tuj bi za kićenim stolom sjedjeli, tu bi razgovore vodili i zbor činili s kraljevićem i krasotom djevojkom.

I tako eto Bog izpuni želju male djevojčice: - da mi je iznenada dorasti, pa da kumovima vriedi i sa mnom razgovarati.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bila jedna mala, ma posve mala djevojčica. Došlo po volji Božjoj tako nekako, te ona ostala sama na svietu. Na svu sreću živjela je ona još od poroda svoga u prekrasnoj, velikoj bašči pa tu i ostala nakon smrti roditelja.

# data[].attributes.body
(...) Tako i na dnu prodolice živio neki čovjek po imenu Raduč. U njega bila kćerkica mala Mavrica. I biše nikoga nisu imali. Živjeli oni sami samcati, tiho i spokojno, na daleko i široko ni žive duše, svuda tek vinjaga i divlji hmelj. Šuma i zvjerad šumska znala ih i družila se odavna s njima kao sa svojima. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Priča o Zorku Bistrozorkom i o Sreći

Ivana Brlić-Mažuranić

Sastala se tri diva u jednome klancu.

Malo se poigrali: prvi tri gore razvalio, drugi tri jezera razpljuštio, a treći zrnašce živa srebra uhvatio.

- Malo je ove igre, - reče Valigora.

- Da tražimo bolje, - odvrati Mokronog.

- Da vidimo, je li sunašce više, ili je more dublje, ili je Sreća dalje, - predloži Zorko Bistozorki.

- Dobro je, - dokončaše sva trojica i podieliše si posao.

- Moje su gore, ja ću suncu kose splesti, - reče Valigora.

- Moje je more, ja ću morskom dnu, gdje je najdublje, utrobu proporiti, - prihvati Mokronog.

- Moja je ravna zemlja, ja ću Sreću uhvatiti, - dovrši Zorko - pa se odmah raziđoše svaki na svoju stranu.

Valigora uzašao na goru: najprije na gvozdenu, pa onda na mjedenu, pa napokon na najvišu staklenu. Stade div na vrh gore, pruži se pod nebo i digne desnu ruku na ruci zvjezdica. Po drugi put se jače pruži i ruku još više digne: na dlanu srebro od mjeseca. I po treći put se pružio i ruku najjače digao: ali sunca doseći ne može. Snuždio se Valigora, sašao s gore i vratio se u klanac.

Mokronog otišao do sinjeg mora. Gdje je more duboko, tamo prvi put zaronio: zlatnu stienu na ramenu iznesao. Gdje je more dublje, tamo po drugi put zaronio: bisernu stienu iz mora iznesao. Gdje je more najdublje, tamo po teći put zaronio - al ga more izbacilo, do dna mu ne dalo. Snuždi se Mokronog i vrati se u klanac.

A Zorko izašao na ravnu zemlju. Zagledao se blistrozorkim očima i ugledao u trećem carstvu diete. Sjedi diete nasred polja, igra se sa zlatnom mušicom i veselo pljeska rukama. Upozna odmah Zorko Bistozorki, da ono nije mušica, nego da je ono Sreća i uputi se put djeteta. No kakogod brzo išao divovskim koracima, tako ipak zakasnio:mušica bijaše već odletjela, a diete sjedjelo i gorko plakalo. Ali u daljini vidi Zorko, kako leti divna paunica, i odmah prepozna bistrozorkim očima, da se ono zlatna mušica pretvorila u paunicu i da leti u deveto carstvo u palaču trgovčevu. Kako paunica u palaču uletjela, tako po palači zasjali plamečci zlatni i srebrni. Pobrzao Zorko za paunicom, da je stigne u palači. No kakogod brzao, i opet zakasnio. Dok on tamo, već Sreća-paunica odletjela iz palače trgovčeve. Počeli se trnuti plamečci, ponajprije zlatni, pa onda i srebrni, a trgovac pred palačom ruke lama. - Ali u daljini leti orao, na glavi mu kruna carska. Odmah se dosjetio Zorko, da se ini paunica pretvorila u orla, i vidi, kako u devetom carstvu orao uletio u dvore vojvodine, a pred dvorom narod kliče i vojvodu za cara kruni. Poboja se Zorko, da mu orao ne umakne, jer bijahu već stigli nakraj svieta. Pojuri dakle Zorko divovskim trkom, da uhvati Sreću-orla okrunjenog. Ali kad on do devetog carstva i do dvora vojvodina, već orao bijaše izletio iz dvora, pred dvorom lomača bukti, a na lomači svezani vojvoda izgara.

- Dognat ću orla do kraja svieta, do zida nebeskoga, tamo ću ga uhititi, - pomisli Zorko i jurnu za orlom. I dotjera ga do zida nebeskoga, na kojemu svod nebeski počiva. Ali se orao vine pod svod nebeski, pa kad na najvećoj visini bijaše, razpade se u sitnu prašinu i prospe se polako po zemlji. A Zorko, kolikogod gledao bistrozorkim očima, ništa ne našao. Snuždi se veoma, tre se i on vrati u klanac.

Izpričaše divovi jedan drugome svoju nedaću.

- Treba nam se bolje osiliti. Čekat ćemo tri male godinice! - tri male godinice: trista puta po trista godina.

Kad prošlo trista puta trista godina, osilili divovi na trstuku snagu. I razišli se opet po svome poslu.

Digao se Valigora na goru, na najvišu, na staklenu. Pružio se pod nebo i odmah od prve obim rukama do sunca segnuo, te suncu kose spleo: ostale mu ruke pozlaćene. Vratio se valigora radostan u klanac.

Pošao Mokornog do mora, u more uronio, od prve do najdubljeg dna segnuo, morskome dnu utrobu proporio i biel gorući kamen u ruci iznesao. I on se radostan u klanac vratio.

A Zorko Bistrozorki izašao opet na ranu zemlju. Ali ono sve bilo isto onako kao prije trista puta trista godina. Gonio div i Sreću mušicu, i Sreću paunicu, i Sreću orla okrunjenog - uzpeo se orao okrunjeni u najveću visinu i razpao se u prah, a prah sitniji, negoli je prašina nad ljetnim putovima. I nijednog praška ne nađe Zorko Bistrozorki. Vrati se on još gore snužden i praznoruk u klanac.

- Spleo sam kose suncu, - reče Valigora i pokaže svoje silne ruke suncem pozlaćene.

- Proporio sam morskome dnu utrobu, - reče Mokronog i pokaže biel gorući kamen, koji plamsaše bielim i modrim svietlom.

- Izmakla se Sreća. Vido sam je, a ne znam, ni gdje je ni kakva je sada, - reče Zorko Bistrozorki.

Zahihotala oba dva diva, zatutnjila dva klanca i sedam gora od njihova smieha. A Zorko otišao od njih, stao uz neku visoku planinu, oslonio se laktom uz njeno sljeme i zamislio se težko: kako li bi Sreću uhitio, i gdje li je ona sada?

Ujedared se kroz hihot i smieh divova začuje sitan glas, dolje, uz nogu Zorkovu.

- Evo me Zorko! - zazveči, kao da je srebrn praporac.

Pogleda Zorko niz svoje divovsko stegno, pa niz listove, pa dolje do svoga stopala divovskog. I vidi, da je stopalom zatvorio ulaz u malu prodolicu među planinama, i da sitna uzana stazica vodi u prodolicu. Ali ne vidi, odkuda onaj glas.

- Učini se manjim , - reče glasić. Zorko poluša i učini se manjim. - Još manjim, - reče glas, a Zorko opet posluša. - Još manjim, još manjim se učini, - - prigonio glas Zorka, dok ga ne dognao do običnog rasta ljudskoga, tako te mogaše stupiti na stazicu i poći njome u prodolicu. Kako stupio na stazicu, tako osjetio, da je onaj srebrni praporčić u njega zašao te mu u pol srdca tiho zvekeće: - Traži me, Zorko, traži!

- Ne moram te tražiti, - nasmija se Zorko. - Čujem te dobro, gdje si. - Al mu svejedno bude pomalo težko, što je ostavio divovsku snagu i našao se tako malenim, a još s praporčićem u sebi.

Pođe on ipak stazom u prodolicu. Mladi jaseni dizali se s lieva i desna, bujna trava pokrivala prodolicu, a daleko kroz klance i planine pronosio se nemili hihot Valigore i Mokronoga.
II.
Omjerili ovako divovi snagu svoje o sunce, o utrobu zemaljsku i o sreću ljudsku. Ali ljudi o tome niti što znali, niti im do toga bilo. Živjeli svojim životom, i bila im duša puna svačega.

Tako i na dnu prodolice živio neki čovjek po imenu Raduč. U njega bila kćerkica mala Mavrica. I biše nikoga nisu imali. Živjeli oni sami samcati, tiho i spokojno, na daleko i široko ni žive duše, svuda tek vinjaga i divlji hmelj. Šuma i zvjerad šumska znala ih i družila se odavna s njima kao sa svojima.

Jutro je bilo čisto, a mlada stabla jedva čekala, da grane sunašce.

- Mavrice, ćerce moja, nemoj da se pašeš danas crvenom tkanicom, - reče otac izašavši iz kolibe.

- Zašto, otče?

- Pomozi mi da prostrem ponjavac po ledini pa da legnem, - reče otac.

Učini Mavrica tako, a Raduč legne, uhvati diete za ručicu i reče:

- Mavrtice, meni je umrieti.

Diete ovo nije moglo razumjeti, nego samo zadrhta i upita:

- Što će ovo biti, otče?

- Ne znam ni ja, što će biti, - šapnu Radoč, - samo ne ćemo biti zajedno. Ostat ćeš sama u kolibi.

Diete se prihvati obim ručicama za ruku otčevu.

- Ne boj se Mavrice ničega. Šumska te zvjerad poznaje. Ne boj se lisica, s njima si izrasla!

- Da, otče, one dolaze svakoga jutra da se igraju sa mnom, - odvrati diete al se sagnu k ruci otčevoj, i obliju je suzice.

- Ne boj se ni vukova - i oni te znadu i čuvaju te.

A diete se priljubi lišcem uz ruku otčevu i zajeca:

Da, otče, vukovi su mi vrlo dobri.

- Jelte, Mavrice, jelte milo moje, da su ti vukovi zaista dobri? - šapnu hitro Raduč, i obilije ga strašan znoj, jal' od smrtne muke, jal' od straha, jesu li vukovi zaista dobri sirotčetu? Prihvati jače ručicu djeteta i reče:

- Zbogom, Marvice, zbogom lane moje!

A diete sklopi očice. Dođe uviek sjena, što ovako ili onako pokriva svačije oči i svačiju pamet, te nitko pravo ne zna i ne vidi, kako mu umire otac.

Raduč pako zajvati još okom nebo oko sebe i razstvi se s dušom. Kraj njega na ponjavcu ležala bez glasa Mavrica kao bielo janješce - sama samcata na ovome svietu.

Za malo počeli pridolaziti vuci, kako bijahu navikli. No odmah naslutili, da je nešto novo. Stali tražiti po ledini, pa kad našli ono dvoje na ponjavcu, počeli ogledavati mrvog Raduča. A lisice pružile šiljaste njuške kroz šikaru i njuškale, ima li što. I drugačije danas proviruju vukovi, i drugačije njuškaju lisice, i drugačije im se svima oči kriese nad mrtvim Radučem.

Uto stazom naišao Zorko Bistrozorki. Prošao on svu prođolicu, sve pregledao i svemu se nadivio, čega dosad nikada opazio ne bijaše. Vidio i pticu šarenu i jagodu crvenu i bielu koru javorovu. A još bi i više toga progledao, al mu dvoje smeta, čemu ne bijaše privikao: prvo je grohot divova, što se negdje preko planina uhvatili rukama na igru, te se njemu izruguju - a drugo je praporčić, koji u njemu jednako zvecka: - Traži me! Traži!

Ali Zorko reče sam sebi: - Hoće sreća opet da me nadmudri, pa da je uludo ganjam širom svieta, a kad tamo, ona se u meni sakrila. Morat će se ovo nekako drugačije desiti, pa da mi ona sama izađe na vidjelo!

Zato pusti Zorko Bistrozorki praporčić, neka zvecka, a on išao po prodolici sve dalje, da je svu vidi i da upozna, kakav je život, kad nije divovski.

Dođe tako Zorko do kolibe. Razbjegli se vuci, kao što bježi onaj, koji bijaše zlo nakanio, a Zorko ugleda ovo dvoje na ponjavi i pristupi k njima. Sagne se i pogleda ih, pa kad osjeti toplu ruku djeteta u hladnoj ruci otčevoj, trgnu se Zorko Bistrozorki. - Na svietu nema većega, nego što je ovo, - pomisli Zorko.

- Da sam suncu kose pleo, manje bi bilo negoli je ovo. U ovome je sve, što ima na nebu i na zelji - ovdje će negdje i Sreća izaći.

Diete još uviek spavalo težkim snom, a Zorko razstavi dječju ručicu od otčeve ruke. Kano odkinuta ružica ležala sada Mavrica, a Zorku se srdce otvori i odmah se napuni boli.

Pogodi Zorko, da treba pokopati Raduča. Uze lopatu i poče kopati grob, a na Sreću zaboravio. Kopanje težko, teže nego ikoji posao divovski, a sunce pripeklo kao za divovskih dana. Omiljelo odmah zorku sunce, što mu tako žestoko kroz lopatu u ruke struji te mu pomaže zemlju izdizati.

Već se sumrak počeo hvatati, kad Zorko pokopao Raduča i nagrnuo na nj težak humak ilovače. Pa kad pogleda, kolika je ono težina nad čovjekom, čini se Zorku, da je sva ona zemlja legla njemu samome na grudi. Razžali se Zorko nad čovjekom i htjede sjesti, da promisli, što je ovo.

Ali u to dunu večernji vjetar hladan kano britvica. Zazebu kosti Zorka, i pogodi Bistrozorki, da treba pregrnuti ponjavac preko djeteta. Učini tako pa onda pođe da razvede oganj pred kolibom.

U to Mavrica otvorila očice. Oko nje hladan vjetar puše, sumrak silazi s planina, a kraj nje veliki humak ilovače. Zavrisne Mavrica kano ranjena košutica i pane opet nice k ledini, da se od svega zakloni.

Zorko pođe do djeteta. Prokušao on toga dana i vrućinu i studen, natrudio se truda, pokopao čovjeka i razžalio se pravom žalosti. Zato pogodi, kako se pristupa sirotici. Priđe polagano do djeteta, počeka, da se diete izplače, a onda ju tihano digne u naručje i ode s njime k ognju.

Sjedne Zorko s Mavricom do ognja. I opet zazveči prapočić u njemu. - Traži me, Zorko. Traži.

- Umukni, - šapne Zorko; - nije mi do tebe nego do ove sirotice, - pa se sagne nad Mavricu.

Diete pogleda Zorka, a licem joj preleti djetinji sjaj. Raztvori obje ručice i prigrli se Zorku oko vrata.

- Sirotice moja, - izreče Zorko i ne prepozna svoga glasa, a u sebi osjeti toliku svjetlost, da se sve u njemu i oko njega promienilo. Ležala ta svjetlost svuda i na svemu, i sve mu se učini pozlaćeno, dal' od vatre, dal' od čega boljega.

U taj čas opazi Zorko, da nisu sami. Uz oganj sjela žena, kao da je i ona sva od svjetlosti satkana. Sva je divotna, a najljepše su joj ruke, biele i prekrasne, kojima je primetnula svoj iver k njihovome ognju.

- Gle, evo te, - začudi se Zorko Bistrozorki.

A Sreća samo kimnu glavom, nasmieši se i ostade s njima, kako dugo mogaše.
* * *
Pun mjesec stajao nasred neba, kad se s desne strane prodolice nad planinu nadvirio Valigora, a s lieve Mokronog.

Doznali divovi, da je Zorko uhitio Sreću, i došli da vide, što je.

- Hajde da svršimo igru! Donesi, što si uhitio, - rekne Valigora Zorku.

- Ne idem, - odvrati Zorko, - ostat ću, gdje sam.

- Ne ideš? - reče Mokronog. Od čuda klonule mu obje divovske ruke niz planinu. Pokršila se stabla, kud mu ruke pale, i učinila se dva prosjeka kroz šumu; i Mokronog opet reče:

- Ne ideš? A što će biti od tvog diela, od ravne zemlje?

- Podielite ju među se! - odvrati Zorko.

Tako i bilo. Zorko ostade uz diete i ognjište, gdje mu se Sreća ukazala, a sreća ih zavoli i ostade s njima, što dulje mogaše.

A ona dva diva odoše, da se podiele, zavadiše se o baštinu i proždrieše jedan drugoga.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sastala se tri diva u jednome klancu. Malo se poigrali: prvi tri gore razvalio, drugi tri jezera razpljuštio, a treći zrnašce živa srebra uhvatio. - Malo je ove igre, - reče Valigora. - Da tražimo bolje, - odvrati Mokronog. - Da vidimo, je li sunašce više, ili je more dublje, ili je Sreća dalje, - predloži Zorko Bistozorki.

# data[].attributes.body
(...) U taj tren nabasala na vrata dućana neka posve mala sirotica. Izgubila se u onolikom gradu, prozebla do kostiju. Ukazala se odmah djevojčica Navu u viencu svjetlosti, zaboravio on na glavara, pustio, da ga mlađi poslužuju, a on potrčao do djevojčice i digao je u naručaj. Grijao Nav djevojčicu, zabavio je igrom svakojakom, tetošio je i milio. Ugrijala se djevojčica, smirila se i zaželjela da trči po tezgi i po crvenom baršunu. Trčkala dugo amo tamo po baršunu svojim nožicama, a onda se umorila, legla na ono razastrta baršuna, položila glavicu na ostali zamot i zaspala.

Sio Nav uz djevojčicu i, što je živ, takove, radosti ne bijaše doživio. Crveni baršun ko rumenilo večernje, na njemu djevojčica kano biela ružica, a oko djevojčice onaj vienac svjetlosti pao po baršunu. Zagledao se Nav, sva mu je duša u ovome i ne zna, da je na ovoj zemljici. (...)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Trgovac Nav

Ivana Brlić-Mažuranić

Bio tako neki silno veliki grad, u njemu car i carski dvor i velika razkoš i bogatstvo, te sva sila gavana, što se vozili u zlatnim karucama, i velikaša, što jašili konje srebrom osedlane. A među njima prometalo se i mnogo ubogara, sirotinje i siročadi - no tko bi ono opazio u tolikom sjaju! Nego živio u tom gradu neki trgovac po imenu Nav, kojemu roditelji bijahu namrli liep imetak i dobar dućančić. Bio Nav slabunjav čovječuljak i ništa osobito ne bilo na njemu, samo mu Bog bijaše udielio dva blagoslova. Prvi mu blagoslov bijaše: kad god pođe, da u velikog trgovca nabavi robe za svoj dućančić, i kad uđe u skladište. da izabere, a ono odmah u skladištu sama od sebe ustane najljepša i najdivnija roba i stane mu namigivati i stane mu se klanjati. Tako Nav izabere, što je najljepše, i ne može se prevariti. Zato u njegovu dućančiću bijaše najljepša roba - sve ti srdce igra, a oko se ne može nagledati. Drugi blagoslov u Nava bijaše: kad ide ulicama grada, nikako ne može da vidi ni bogataša ni gavana, ma da sve ulice vrve od njihovih zlatnih kočija. Nego gdjegod ima kakav siromašak, te ulicama teret vuče, il koje siroče, te dinje po taracu skuplja, ono svatko vidi Nav i nikako ne može proći, da ih ne vidi jer mu se oko svakog siromaška ukazivao sjajni vienac od svjetlosti. Ovo mu bijaše drugi blagoslov.

Liepo živio Nav sa svoja dva blagoslova. U večer, kad zatvori dućan, ona mu liepa roba sve namiguje, prelieva se u sto boja, te u Navovu dućanu uvečer ko u raju. A kad ob dan, te kad na vrata dućana stupi koji siromašak, odmah sva vrata puna onog svietlog vienca. A Nav odmah izlazi pred siromaška, hvata ga za obje ruke: posadi ga uz peć, da se ugrije, i još mu nosi svakoje ponude. A onda mu svoju liepu robu daje po što po to, i1 ni po što, te se on i siromašak raduju.

Liepo, ele, živio Nav sa svoja dva blagoslova, al trgovina slabo prolazila, i eto: sve polako i sam Nav postajao siromaškom.

Jednog dana bijaše Nav kupio zamot crvenog baršuna, kakvoga od Stanbula do Bagdada nema. Donio ga u svoj dućan, razastro ga po tezgi i ne može ga se nagledati. On još tako gleda kad na vrata dućana unišao glavar onog grada sa svojim slugama, jer bijaše dočuo, da u onom dućanu krasna roba stoji.

Odmah glavar pristupi onome baršunu: - Ovo ćeš za me ostaviti, - reče glavar i stane drugu robu birati po dućanu.

U taj tren nabasala na vrata dućana neka posve mala sirotica. Izgubila se u onolikom gradu, prozebla do kostiju. Ukazala se odmah djevojčica Navu u viencu svjetlosti, zaboravio on na glavara, pustio, da ga mlađi poslužuju, a on potrčao do djevojčice i digao je u naručaj. Grijao Nav djevojčicu, zabavio je igrom svakojakom, tetošio je i milio. Ugrijala se djevojčica, smirila se i zaželjela da trči po tezgi i po crvenom baršunu. Trčkala dugo amo tamo po baršunu svojim nožicama, a onda se umorila, legla na ono razastrta baršuna, položila glavicu na ostali zamot i zaspala.

Sio Nav uz djevojčicu i, što je živ, takove, radosti ne bijaše doživio. Crveni baršun ko rumenilo večernje, na njemu djevojčica kano biela ružica, a oko djevojčice onaj vienac svjetlosti pao po baršunu. Zagledao se Nav, sva mu je duša u ovome i ne zna, da je na ovoj zemljici.

- Da mi odrežeš deset aršina ovoga! - reče u taj čas glavar, te pristupivši baršunu uhvati za okrajak njegov.

- Ne diraj, gospodaru! - skoči se tihano Nav, te iztrgne okrajak glavaru iz ruke. - Probudit ćeš diete.

Rieč po rieč, i zamjeri se Nav ljuto glavaru, jer nikako ne će da budi diete i da proda baršuna.

- Ovo nije trgovac, nego bena i budala! - razbjesni se glavar. Toliko se razbjesnio, te samo zapovjedio slugama, da pokupe robu, koju bijaše izabrao, te ništa ne plativši iziđe iz dućana.

- Sutra da si mi ferman izpisao! - reče glavar svome perovođi, kad iziđoše na ulicu: - A ferman nek je ovaj: Taj i taj trgovac šenuo je pameću. Budući da nema nikoga svoga, to njegov dućan pada caru i državi, a daje se na upravu glavaru grada.

Nav pak ostao u dućanu, te jedva i primietio, da je glavar s pratnjom i s robom izašao, jer mu se oko njih ne bijaše ukazivala nikakova svjetlost, nego mu se još pričinjalo od glavara i pratnje, ko da neke tamne rupe stružu amo tamo po njegovu dućanu. Kad oni, ele, izišli, sio Nav liepo u onoj tišini opet do djeteta, pa se raji, kako je ono liepo djetence na baršunu. I stao on od milja povlačiti prstom sve uokolo, kako ona svjetlost ležala oko djeteta na baršunu. A kako on prstom povlačio, tako se svjetlost upisivala u baršun i ostajao zlatom izpisani vienac u baršunu.

Još on tako u poslu, kad al unišla mati djetetova. Stanovala ona, tko zna gdje u onolikom gradu natražila se djeteta i oborila se ljuto na Nava.

- Gle, kuda mi odmamili diete! - vikaše.

Branio se Nav, da je diete samo ovamo nabasalo, i molio, da pusti diete, neka se naspava. No žena ni da čuje, nego odmah digne diete u naručaj i pođe s njime do vrata. Probudila se djevojčica i stala plakati. Pružila sa vrata ručice k Navu, a na vršku prstića zasjale zlatne točkice. Ono se Nav, izpisujući vienac po baršunu, bješe dotakao njenih prstića.

Odnese sirota žena djevojčicu, no kako u djevojčice bile ostale zlatne točkice, to ona nikad ne zaboravila Nava ni crvenog baršuna, i sav joj život po tom okrenuo.

Drugi dan ujutro došli žbiri, da po zapoviedi glavara iztjeraju Nava iz njegova dućana. Poslušao Nav, izašao, sjeo na stepenice dućana, poljubio tri puta prag svoje očevine i otišao sa zamotom baršuna, što ga bijaše u žbira izmolio.

Otišao Nav nekuda u deveto predgrađe, pa se najmio u dobrih ljudi. Kako on bijaše preslab za teži posao, to im samo djecu nunio i nadgledao. Bio on veoma uman u tome, te mu i posve nejačku djecu davali, da ih čuva. U večer pako ulazi Nav u mali pregradak pod stepenicama, gdje mu bijahu ležaj odredili. Tamo bi razastro svoj baršun i svake bi se Božije večeri divio divoti njegovoj i onome zlatnom viencu na njemu, pa bi i po stoti put pričao djeci o onoj djevojčici, koja na tom baršunu bijaše spavala.

- Mila moja caričice mala! - klicao bi Nav, kad bi mu pred oči došlo, kakova li ono liepa djevojčica bješe.

- Kakova carica, - govorahu veća djeca, - kad nam i sam pričaš , da je bila siromašica?

- Siromašica! Siromašica! - kimao glavom Nav.

- Al tko zna? Može Bog da se sjeti Nava, koji stoji u devetom predgrađu pod stepenicama, pa može Bog k njemu doći, pa se složiti s njime pa njih dvoje čudo da učine.

Živio tako Nav, nešto pametan, a nešto lud, dugi niz godina. Živio on tiho i zadovoljno samo čekao da još nešto bude.

Jednog dana, kad već Nav bio staričak, uzkomešao se sav grad. Ženi se sin carev, a sluge se razletjele po gradu tražeći neku čudesnu tkaninu, da njome prekriju priestolje carevićeve mlade.

Sve se čudi, kakva ima da bude ta tkanina. A bilo toeto ovako:

Stari car, slab i bolestan, pozvao k sebi sina carevića.

- Učinio sam, što mi je Bog narekao; vladao sam i upravljao po najboljim silama. Došlo vrieme, da ti predam krunu i priestolje. Saberi se, sinko, pomoli se Bogu i preuzmi vladavinu nad svojom zemljom.

- Slušam, care gospodare! - pokloni se sin. -Ali se ja ne mogu ni sabrati ni mudro upravljati carevinom, ako mi ne dozvoliš, da dovedem sebi za ženu djevojku, koju sam izabrao.

- Dobar si i pravičan čovjek, - odvrati otac. -Učini, kako si nakanio. Gdje je djevojka?

- Vidio sam je u jednom predgrađu, gdje uz prozor veze. Prostim pamukom vezak načinje, a kako joj nit kroz prste prolazi, onako zlatna ostaje.

- Idi, dovedi je, - reče stari car.

Radostan ode carević i dovede djevojku. Pristupila djevojka caru, a oči oborila.

- Pogledaj me, ćerce! - umiljato će car.

Podigla djevojka oči, a ono se sva dvorana liepom učinila od njezina umiljata pogleda.

-Bog vas blagoslovio, djeco! - car će, - i gledaj, sinko, da utješiš tugu svoje vjerenice.

Začudi se carević, što car misli, da u njegove vjerenice tuga ima. Kad izašli od cara, stane carević moliti djevojku, neka mu po dusi reče, mori li je kakova tuga na srdašcu.

- Istinu ću ti reći, careviću. Mori me tuga, što nikad više ne ću ugledati crvenog baršuna, a na njemu vienac zlatom izpisan.

- Ako nije nego ovo, - radostno će carević, lako ćemo za to! Na dan vjenčanja priestolje ću ti takovim baršunom prekriti.

I odmah razašalje sluge i telale, da po gradu traže takav baršun. Od toga se eto uzkomešao sav grad. Prebacila se roba po najvećim dućanima, pretražili velikaši svoje spremnice, donosile se divote i miline djevojci - al ona samo govori: - Nije ovo! - i sve je tužnija.

Prošli dani, i sutradan ima biti vjenčanje i krunitba. Sasvim se stužio i sasvim se postidio carević, gdje ne može izkupiti rieč. Otišao snužden otcu svomu, caru starome, i rekao:

- Došao sam otče care, da ti se poklonim i da te kao otca umolim, te mi kažeš, što te budem pitao.

- Pitaj sinko! - odvrati car.

- Prvo te pitam: Odkuda si znao, da u moje vjerenice ima tuga na srdašcu? Ovo da mi pravo kažes! A drugo te pitam i Bogom te zaklinjem: Kako ću zadovoljiti želju djevojke i naći čudesan baršun?

Nasmieši se car i reče:

- Prvo, što me pitaš, reći ću ti pravo: Kad me ona djevojka pogledala, odmah se dvorana ljepšom učinila. Da nije djevojka tugu prepatila, nikad u nje onakova pogleda. Evo sam ti prvo rekao. A drugo - i drugo ću ti pravo reći. Tražiš čudo i čudesan baršun, i tvoje sluge velike dućane i domove gavana prebacile. I svakog pitaju, a djecu u predgrađima ne pitaju. A da upitaš djecu po predgrađima, lasno ćeš za svako čudo doznati.

Radostan izašao carević od otca. Odmah zapovjedi, da se pošalju sluge u predgrađa. Izpitale sluge djecu po svih devet predgrađa i tolika čudesa saznali, te im se mozak zavrtio. Al baršuna još ne našli. Na posljedku ih neko diete uputilo govoreći:

- Znam ja za taj baršun. Eno ga pod stepenicama!

Odvelo diete slugu careva do Nava. Sluga, kad vidio baršun, odmah zapovjedio Navu, da uzme zamot i da ide s njime do cara - a ništa mu ne reče što je i kako je.

Nav posluša i spremi se, da ide. Čudila se djeca i pitala Nava:

A kako se ti, Nave, ne bojiš za svoj baršun?

- A što ću se bojati, djeco? Il sam danas dočekao, što odavna čekam, ili ću baršun sa zlatnim izpisima predati caru u riznicu, neka on sam dočeka. Ja sam ostario, za me vise čekanja nema.

Došao tako Nav sa slugama carevim u dvor carev, i uvele ga sluge u veliku dvoranu. U dvorani nikoga. Sve se sjatilo u odajama oko carevića i oko mlade, jer za čas treba da započnu svečanosti - jao i naopako, bez baršuna i bez radosti!

Kad je Nav stupio u carsku dvoranu, onako praznu, sav se obradovao. Tekla u starička još oba njegova blagoslova, te kako mu nekoć po skladištima ustajala sama od sebe najljepša roba, tako sada i ovdje. Tek se malo oglednuo po dvorani, a ono se svaka stvar, koja najljepša bijaše, stala kriesiti i iskricama prelievati. A najviše se zakriesilo na pročelju dvorane, gdje stojahu dva priestolja, jedno uz drugo. Jedno od tih priestolja od slonove je kosti, draguljima obtočeno i sedefom podloženo - a oko njega sinule neke luči, crvene i golubinje, je l' same od sobe il od radosti Navove.

Ništa ne pita Nav ni sluge ni upravnika, nego pođe do priestolja i prostre po njemu svoj baršun, tako te onaj zlatom izpisani vienac po naslonu pao, a kad se onda malo odmakao, da vidi, ne može da ne klikne:

- Ej, ljepšega mjesta na čitavom svietu nema! - i odmah mu dođe od onog vienca na pamet mala siromašica: - Liepa moja caričice mala! Da mi se možešs na tom mjestu naći!

U taj se čas otvorila vrata dvorane, i unišla povorka. Na čelu povorke carević, a za ruku vodi mladu.

Odmah opazio Nav na ruci mladinoj vršike od prstiju, a na njima zlatne točkice - i samo se osmjehnuo i stao postrance uz priestolje.

Ulazi povorka i svašta u njoj ima: - i sjaja i razkoši - samo prave radosti nema, jer mlada i carević glave ovjesili, pa sve nekud sumorno izlazi.

Al kad mlada oči podignula i onaj baršun na priestolju ugledala, onda kao da si oblak sa sunca digao! Sve sinulo od sreće, - a dalje sve pošlo, kako treba.

Radostna koraka pristupili carević i mlada svojim priestoljima. Sjela caričica na onaj baršun. Rumenilo, što se od njeg odbija, zažarilo joj umiljate obraze, a onaj zlatni vienac odsieva oko nje kao čista dušica.

Onda reče mlada careviću:

- Evo čovjeka, od kojega mi je sav blagoslov, - i prihvati za ruku Nava, koji stajaše postrance uz priestolje.

Sretan carević htjede Nava darivati svakim častima.

Ali Nav reče:

- Ma koliko ti bio moćan, careviću, ipak mi ne možeš dati onoliku čast, koliku mi je današnji danak donio! - I kako svečanosti bijahu već odpočele, tako Nav odmah sjede uz podnožje priestolja i stisne se uz skute caričice.

Napunila se dvorana, prolazili velikaši pred priestoljima, poklanjali se mladome caru, a ruke ljubili mladoj carici.

Motri Nav, širom svieta nitko sretniji od njega. Samo se tiho podsmjehuje, gdje on jedini znade, odkud ona svjetlost, što se vije caričici oko pleća, i odkud one zlatne točkice na vršiki njenih prstiju, što ih toliki velikaši skromno cjelivaju.

Nego svečanosti dugo potrajale, umorio se Nav i baš nekako hotio da zadriema, kad li vidi, kako na prozor dvorane uletio bieli moljčić. Spustio se moljčić onako u kut kraj Nava. Pogleda Nav bolje, al ono i nije moljčić, nego sve veći i sve jasniji biva i učinio se svietlim duhom. Još pogleda Nav, a nije ni svietli duh, nego je sam Bog, a tako je velik i tako silan, te

nikad u ovu dvoranu stao ne bi, da nije za Nava.

Prepozna Nav odmah Boga, pokri lice rukama i teče smjerno, ko da molitvu govori:

- Hvala ti, Bože, što si se sa mnom složio, da čudo učinimo. Ja sam našao malu siromašicu, izpisao sam zlatnim pismenima svietlost, koja mi se oko nje ukazala, i vjerovao sam, da je tvoje oko na njoj; a ti kad si zaista došao, da je okruniš caricom prizvao si mene, da joj prostrem priestolje svojim izpisom. I gle, čudo stvorismo ja i ti: na priestolju sjedi moćna carica, a svjetlost male siromašice ostala oko nje.

Na ovo Bog samo milo nagnu glavu i reče:

- Hajdemo sada!

- Al jedan od nas trebao bi ostati uz nju! - zabrinu se Nav za svoju caričicu.

- Ne će trebati, - odvrati Bog, - nego ako misliš da joj dademo tvoju vjeru, pa da lakše sačeka, dok se ja opet navratim?

- Da Gospodine! - radostno pristane Nav.

Pa kako bijaše jače dahnuo, da ovo izreče, tako mu duša na dahu izletjela i preletjela u onu svjetlost - u naručaj Božji. A Bog uze vjeru Navovu i premjesti je sasvim tihom rukom u srdce mladoj carici. Od tog časa ona liepa i umilna djevojka postade najsretnijom caricom na svietu, jer njeno srdce ostade i na priestolju isto tako spokojno i mirno, kao što nekoć bijaše srdce Navovo pod stepenicama u devetom predgrađu.

Kad svečanosti bile dovršene, opazilo se, da Nav ne spava, nego da je onako tiho izdahnuo.

Pokopali ga u časti, a grob njegov veoma poštivahu, jer je mlada carica pod izvjestno govorila: - Ovo bijaše svet čovjek.

Tako trgovac Nav sa svoja dva blagoslova liepo živio, a još ljepše umro i ostavio za sobom čudo, neka je na utjehu svakome, koji čeka, da još nešto bude.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bio tako neki silno veliki grad, u njemu car i carski dvor i velika razkoš i bogatstvo, te sva sila gavana, što se vozili u zlatnim karucama, i velikaša, što jašili konje srebrom osedlane. A među njima prometalo se i mnogo ubogara, sirotinje i siročadi - no tko bi ono opazio u tolikom sjaju!

# data[].attributes.body
(...) Začudio bi se tkogod, odkud mati čak ovdje, i odkud joj sudić? Al Jasenka se ništa ne začudi. Bijaše navikla; da se majka svuda nade, gdje Jasenki uztreba, i da joj sve pruži, što Jasenka zaželi, pa bio to baš i sudić od proste slame, a pod zlatnim svodom Sitivratovim. Obradovala se dakle Jasenka i materi i sudiću, ali joj ništa čudno nije, jedino se začudi, što u Lere više nema crnog rubca na glavi, i što joj je lice radostnije, a kosa nekud sjajnija. (...)

# data[].attributes.headline
Zašto se rodila bijedna Lera i njezino sirotče

# data[].attributes.subject
Zašto se rodila bijedna Lera i njezino sirotče

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zašto se rodila bijedna Lera i njezino sirotče

Ivana Brlić-Mažuranić

U nekoj močvarnoj ravnici tajalo u pradavna doba ljudsko naselje. Nije ga bilo što vidjeti - izdaleka izgledalo kao hrpa krtičnjaka. Nekoliko zemunica a, među njima staze i korov - u polovici oveći prazan prostor. Ne prolazila ovuda ni velika zla ni velika dobra, nego najviše dodijali komarci, a najvećma se čeljad radovala, kad bi što slastno pojela. A bila čeljad u tom naselju osrednja: ni najbolja ni najgora; najviše ih pak bilo ogovorljivih i nikakvih.

Spustila se tako jednoć liepa ljetna nad naselje, te sve izašlo na onaj prazni prostor. Iznieli bivolje kože, razstavili uza se žmuljeve s medovinom i poslali straže, da pale vatre protiv komaraca. Pa kad se liepo pružili po kožama, počeli oni piti medovinu i udarili u razgovor. Prebrali već i ovo i ono, ali ne doteklo razgovora, pa bi trebali da umuknu. Kad al onaj s pet bivoljih koža - a zvao se Targan - mljacnu malo jezikom iza medovine, pa kako se osladio, nađe još nešto da rekne:

- E, vidite, ljudi moji, mi bar znamo, zašto smo se rodili! Al u što li se rodila ona jadna Lera i kukavno sirotče njezino?

Kimnuli na ovo neki glavom kao tobože: istina je! - Neki samo uzdahnuli, a najviše ih bilo već pozadriemalo. I tako ovo ostalo: nitko ne zna, zašto se rodila Lera i sirotica njezina.

Došlo ovo do ušiju Leri i ujelo je za srdce, nekud joj ruke iznemogle, odkad je dočula, da svi liepo znadu, zašto su se rodili, samo za nju i za diete njezino ne zna se, zašto se rodiše.

Štogod je bilo biede za cielog njenog života, izišlo joj kao živo pred oči i hodalo s njom, kudgod bi krenula i čega god se latila. Pa kad još jednog dana stala kiša rominjati, a krov zemunice procurio, reče Lera svome djetetu:

- Jasenko, kćerce! Dojadilo mi! Srdce mi se odreklo posla. Ne mogu i opet krova podplitati na zemunici.

No jedva Lera ovo izrekla, već se i uplašila svojih rieči. Vidi se po njima: konac joj je blizu. Jer kome srdce više ne ište, da podplete vlastitog krova, taj nije zadugo!

- Što valja umrieti - neka bi, - pomisli na to Lera. - Al da mi je prije bar doznati, zašto sam se rodila, kako ovo ne bi ostalo tako na meni i na djetetu.

Promislivši to reče Lera svome djetetu samo pola svoje misli.

- Da pođemo Jasenko u sviet kud nas oči vode ne bismo li gdjegod doznale, zašto smo se rodile.

- Hajdemo majko! - privoli Jasenka, koja bijaše žustra i umiljata kao mlada košuta.

Ostavile one tako jednog jutra, još za rose, svoju zemunicu. Spava naselje - ne probijaju se još dimovi iz njih. Straže pred naseljem uz vatre pozaspale, komarci utihnuli, a vatra se davno smirila. Tiho koračaju Lera i Jasenka - nisu rada, da se traže probude, pa da vide, gdje njih dvie moraju u sviet, da doznaju, zašto su se rodile. No kad one do mjesta, gdje se sinoć vatra palila, ono tamo stoji Halko, sin Targanov. Izišlo diete, da majci donese žeravice, te eno svojom izdjelanom palicom traži živi ugljen po pepelu.

- Halko! - šapnu Jasenka, - zaklonit ćeš nas, neka nas straže ne vide, ako bi se probudile.

Začudio se Halko: kud će Lera s Jasenkom ranije? Al odnekuda - tko će znati odkuda? - bilo u Halka pravo srdce te ne htjede upitati, kako ih ne bi povriedio. Zato razširi svoju opakliju, da ih zastre od straže - a Lera i Jasenka prođu neviđene.

Dogovorile se one da će ići tako dugo, dok gdje god ne naiđu na Sitivrata, koji daje živote na zemlji, pa da ga upitaju, što su kanile. Jer on mora znati, zašto su se njih dvie rodile.

Išle one tako, išle, ne brojile dane ni korake i jednog se jutra našle pod nekom gorom koja bijaše sasvim divna. A bila to upravo gora Sitivratova. Na podnožju gore blista, stup ni od mramora ni od jantara već od kamena zelenoga: navrh stupa mravlji kralj. Nadgleda mrave zlatonoge, što stup čistim zlatom oblažu.

Zadivila bi se Lera ovolikoj ljepoti - no prva joj na pameti briga njezina.

- Dobra vam sreća, poslenici! Naučite me, gdje je put do Sitivrata... - reče ona.

- Ne znamo, sestrice! - reče mravlji kralj. - Služimo Sitivrata, odkad je zemlja nastala, al nam još nije došlo da ga vidimo.

- A kako za njeg znate, kad ga nikad vidjeli niste? - ojadi se Lera.

- Što ti to govoriš, sestrice? Zar ne možeš znati za gospodara, a da ga nisi nikad vidio? - prekori je mravlji kralj te onda reče: - - Eno ovi znadu gdje su mu dvori. - I pokaza na jedno mjesto, gdje iz zemlje izlazili mravi, mravi te jednako mravi, kao voda iz izvora. A svaki nosi zrnce: il konoplje, il žita, il prosa il bilo kakva sjemena. I kako izlaze, onako se na sve kraje svietom razilaze, po svim putovima i po svim zemljama.

- Al kud oni do Sitivrata dođoše, onud vi težko da ćete doći, - nastavi mravlji kralj. - Nego pođite vas dvie gorom. Ova je gora milostiva - možda vam se i samo kaže, za čim pitate.

Pošle, ele, Lera s Jasenkom u goru, a ono gora ljepota, kakve nigdje nema. Pa kad se na neku ravničicu popele, tamo se od gorskog potoka učinila bistra modra lokvica. U lokvi sita, a u siti mala žuta utvica. Uplela se nogom i ne može dalje. - Krasne li utvice! - priskoči radostno Jasenka i odrieši utvicu iz site te je uze na dlan. Potetoši je, pomiluje, hukne, da je ugrije, i stane joj od velike radosti tepati: Utvice, žuta utvice, je li, da sam se ja rodila, da tebe gojim?

Klepne utvica kljunom i oglasi se tihano. A Jasenka odmah čisto razumjela, kako utvica odgovara: - Da! Da!

- Eto smo našle, majko, što smo tražite, - radostno klikne Jasenka. - Ja više nikud dalje. Ovo je poso moj.

Gorko se na ovo nasmijala Lera. Ako Jasenka ostane gojiti utvicu, te i Lera morade ostati da goji svoju Jasenku - ele bi se tako zapravo utvrdilo, kako se njih dvie rodile samo zato, da se odgoji neka utvičica, mala utvičica od dva, od tri dana!

No kako Leri ne bijaše ni do čega, a Jasenki bijaše toliko do te utvice, to diete nadjača majku, i one ostadoše.

Jasenka utvici splela kućarak od žute ive, a Lera sebi i djetetu našla sklonište u toplu dubu na mekoj mahovini. A gora, i ne pitajući, kako se smjestile Lera i Jasenka, odmah se oko njih smirila. Svejedno je gori: jesu l' dva ljudska čeljadeta u nju zalutala, ili su dva nova stabla niknula, ili su se dvie zvierke u nju sklonile. Ima gora hrane za svačije grlo i napitka za svaki korien - al ni pred koga na pladnju ne iznosi. Tiha i bez glasa čeka: il ćeš naći il ćeš izginuti.

Jasenka po djetinju: s utvicom vas dan po gori šeće i planduje te njih dvie, ko dvie gospoje sećući razgovor vode. Već stotinu stazica šećući utapkale, stotinu razgovora razvele, a svakim danom Jasenka utvicu čišće razumije i više miluje.

Lera kao i dosad: u gori divoti kao prije toga u tiesnoj zemunici. Do podneva hranu prikuplja, a od podneva pokrivala plete sebi i djetetu: sebi tanje, a djetetu toplije. Te što više vrieme prolazi, i što više Jasenka utvici prianja, to se gora sve pustijom Leri pričinja. Štogod bijaše odbjegla, svega se toga zaželjela biedna Lera: i zemunice i magle i ljudskih rieči, pa i istih komaraca. Nekud su joj posve prazne večeri bez njih. - Nismo pogodile, - misli Lera. - Izašle po velikom poslu, da nađemo Sitivrata, a zapale na prvoj utvici. Najbolje je vratiti se, pa ne pitajući živjeti, ko i ostala čeljad što živi.

Zato jednog dana reče Lera Jasenki:

- Da uzmemo utvicu pa da se vratimo kćerce, odkud smo i došle.

- O majčice! - snebi se Jasenka; - kud će moja utvica iz planine - divote u zemunicu tamnicu? A zašto bi išle, kad nam ovdje svega ima?

- Svega ima, al ljudskih rieči nema! - odvrati Lera.

No Jasenka bijaše uz utvicu omudrila te reče majci:

- Zar da se vratimo zbog ljudskih rieči, a one su nas u sviet odagnale?

Postidi se Lera na ovo i ne reče više ništa.

A utvica istega dana prozbori Jasenki:

- Mudra si ti djevojčica, a tvoja će ti se mudrost i naplatiti.

Pa izvede Jasenku daleko u goru na neku jasnu čistinu, gdje bijahu posve same.

- Digni me na ruci, - reče utvica Jasenki.

Kad Jasenka utvicu podigla, uzprhnu utvica visoko nad goru - tako visoko, te Jasenka pomisli: nikad je više; al kad bijaše spram sunca, trepne ona krilima i prospe zlatno perje. Zalepršaše, zavitlaše se perca, a onda - o čuda! - stvori se od svakog perca mala zlatna brodica. Zaploviše zlatne brodice visoko nad gorom, zaploviše modrim uzduhom i stadoše se, razilaziti na podnevnom vjetriću širom biela svieta.

- Oj, kuda Ii će one? - zapljeska od milja ručicama Jasenka, kad se bijaše utvica vratila k njoj.

- Idu, da koga obraduju. I svakoj je od njih njena sudbina narečena.

- A hoće li to uviek tako biti, utvice moja?

- Hoće, djevojčice, dok ti ne dodija, što smo same ti i ja i dok ne zaželiš i ti ljudskih rieči!

- A što će mi ljudske rieči, dok mi ti izvodiš ovakva čudesa, utvice miljenice! Tko će željet jeda, dok mu teče meda?

- E, Jasenka, čovjek se čovjeka. zaželi, ma da i jesu noževi medu njima, - reče utvica više sebi nego Jasenki, jer Jasenka nije više slušala. Podigla ona oči sprsm neba plavoga, gdje brodice zalazile, jedna ovamo, druga onamo, nad gustu šumu.

- Hoće li koja Halku dopadnuti? - pomišljala Jasenka. I štogod je poslije toga bilo, od tog je nastanulo, štoje Jasenka ovo pomislila. - Jer odkako ona ovo pomislila, nije više među njom i utvicom bilo, kao do sada.
II.
Za to vrieme namjerile se na naselje svakojake nevoljice - a najviše se namjeravale - nitko nije znao, zašto - baš na zemunicu Targanovu. Počelo to ovako: Jedne noći nešto zahladilo, a Targanu spavajući noge ozeble. U jutro reče Targan ženi:

- Nije pravo, ženo, da meni noću vjetar po palcima propiruje. Idem nasjeći rogoza, da opletem rogozinu, da zastremo vrata.

I dade Targan ženi palicu, da mu, dok njega nema spram sunca ribu okreće, što je visjela na vješanicama kraj zemunice. A Halku zapovjedi, da mu togadana dva puta promieša medovinu. Odredio tako Targan ono, što mu je bilo najprvije - te se onda liepo uputio u jelas po rozgu.

- Eto mene do veče! - rekao ženi na odlazku.

Roguz daleko u jelasu, a močvare široke. Treba obilaziti, a kako se liepo hodalo to Targan zašao, bog te pitaj kuda, kroz glog i kroz jalšovu šikaru te došao napokon do mjesta gdje je rogoz bio najljepši. Zagazi on u vodu i poče da sieče rogoz. Al u to speti dvie jegulje u vodi.

Zahvati odmah Targan svojom torbom i uhvati obje jegulje. Nego ono ne bi1e jegulje, već dvie dračice, što se onako pretvorile, da se s njime malo našale. A! kad Targan onako vješto uhvatio jegulje, našle se one u stisi pa mu se stale moliti.

- Pusti me, dobri čovječe, pusti me radi sitne dječice moje, - reče jedna od njih i podiže glavu iz torbe. A bijaše to jegulja tanka i nikakva.

- Hajde, kad je rad dječice! - reče Targan i pusti jegulju.

- Pusti i mene, dobri čovječe, radi sitne dječice moje, - reče druga jegulja i pruži se iz torbe. A bijaše ona sva obla, tusta i pretila.

Zadivi se Targan ovakvu zalogaju i pomisli: - Gdje bi mi pamet bila da izpustim ovakvu jegulju.

- Nema tunikakve dječice, jeguljo moja, - reče on, - nego ću ja tebe za ručak pojesti. - I odmah uhvati oštar kamen, te prikolje jegulju, neka je mirna, dok dođe red, da je izpeče.

No jedva Targan zaklao jegulju, al se vriska digla širom jelasa koliki je. Iz jalšovine poizskakale dračice: na petama im ostruge, a svaka im se vlas na vršiki podigla tvrda kao glogov trn. Nahrupile vrišteći dračice, uhvatile Targana za obje ruke te s njime u trku kroz grmlje i kroz trnje. Vriska ih stoji, da sve lišće uokolo trepti; jedna cikće, stotinu ih odcikuje! - Jelas se širom šira uzbunio, te kud dračice sa svojim plienom lete tud se i droplje uzdižu, i kornjače u vodu bućkaju i voda pod ledinom pišti. - Targan ni živ ni mrtav, samo što o svakom trnu jednu misao prebacuje: - Jao meni one jegulje!

Zasitile se dračice, zamorile pete i ostruge - te kad stale još više se uzjogunile. Posadile one Tarana na vrbov panj u pola jelasa pa od njega ruglo čine.

- Ovdje ćeš , golube moj, prosjediti, dok ne pojedeš onoliko jegulja, koliko nas ima.

Tako se zarekle dračice, te tako i bilo. Pa da je komu bilo vidjeti, gdje Targan razčupan, razdjeven, a sputan vrbovim šibama, sjedi nasred bare, i gdje ga dračica jeguljom pita, nikad se ne bi dosjetio, da je to onaj isti Targan, koji s petbivoljih koža bijaše presudio

Leri i njenom sirotčetu, da nisu imale rad čega da se rode na ovu zemlju.

A žena Targanova s Halkom iz dana u dan čeka i ne zna, što ovo biti može. Ribu osušili, da ne možeš bolje, a medovinu i po deset puta promiešali te ona baš sada najslađa za piće. Al Targana nema.

Snuždilo se ono dvoje, te jednog dana stali moliti po naselju ljude, da odu u jetas, pa da vide za Targana. Al ono bila sve plašljiva čeljad u naselju, te nitko pravo ne smije da ide. U neke nekavice ipak trećega dana namolila žena, te se ljudi nakanili da idu. Počeli se spremati rano u praskozorje, a kad krenuh, već sunce na po neba stoji. Uzeli težke palice u bodove izdjelane, ponieli baklje osmoljene, a povezli još i taljige s hranom govoreći: - Ako odviše okasnimo neka nismo gladni.

Tako pošli i jelasom odmakli; samo im taljige čuješ. Kud taljige mogu, tud i oni idu - a bez zaire ni koraka, jer tko zna, kada koji od njih ogladnjeti može! Prošli tako nešto jelasa, obašli nekolike barice, založili dva, tri puta, a kad sumrak pao, poplašite ih do kostiju neke dvie sovure, te oni trkom natrag spram naselja. U veče istoga dana eto njih s taljigama pred zemunicu, gdje ih čeka žena Targanova sa sinom.

- Ne možeš kroz one močvare , nego da pogineš, ili da te zvier odnese, - rekoše ženi, - a Targana nigdje nema.

Kad ovo ču mali Halko, diete se plaho razljutilo!

- Nije ovo samo tako, da vi govorite: Targana nigdje nema! - nego je Targan otac moj, i ja njega naći moram.

Od velike ljutosti udari diete nogom u one taljige njihove, te se od truleži odmah u prašinu razteple.

Zgranuše se ljudi, odkuda se ovakvo diete našlo u njihovu naselju? Te odaše kući, da pričaju ženama svojim.

A Halko uđe odmah u svoju zemunicu; premetne dva struka likovine oko proštaca, koji u po zemunice, krov držaše i osnuje prvu uzicu, da si oplete dobre opanke.

- Noćas opanci gotovi, a sutra odoh ja, majko, da potražim otca.

- Kamo ćeš sinko? - težko se zabrinu majka, te joj odmah navriše pred oči žive prikaze: što sve može biti sinu, ako ovako neuk i goloruk pođe, a ne zna ni sam kuda.

- Težko ću kad nisam naučio van ribu žariti i medovinu miešati. Al idem u sviet. Ima valjda gdjegod i boljeg svieta i mudrijeg naroda, pa će me poučiti.

Oprosti se, ele, ujutro Halko od matere i pođe putem iz naselja. Mati šuteći gledala za sinom, kako joj odlazi - a onda, spustivši glavu, ude u svoju zemunicu i odmah zastre vrata ponjavcem, neka nitko ne vidi, kako ostade sama i nevoljna. No svejedno se svatko dosjetio jadu njenom, i zato od toga dana nitko ne izlazio dalje nego na pet koraka od svoje zemunice, da mu ne bude kao Targanu.

A Halko idući putem bijaše izašao iz naselja. Pred njim puče jelas, velik kao sinje more a iza jelasa bieli sviet, još veći od jelasa.

- Obaći ću jelas i poći u sviet, - reče sebi Halko.

Bodro išao, oko jelasa obišao, svieta se dohvatio i sve još išao - ne pazeći, odkud vrieme ide nit kuda uvire. I tako jednog dana, kad Halko glavu podigao, ugleda on, gdje se nad nekom planinom zlatne brodice širom svieta razilaze.

- Tamo ima netko te me pouči! - obraduje se on i pođe putem u planinu te ravno put čistaca, odkud je vidio, da se brodice dižu. Stupi Halko na čistinu, a tamo Jasenka na ledini sjedi. U krilu joj utvica zlatoperka.

- Ti si to! - zadivi se Halko.

- Došao si! - skoči na noge Jasenka, a utvica joj pade iz krila i razbaruši svoja zlatna perca.

Izpriča Halko Jasenki svoju nevolju, a Jasenka, što će, nego upita utvicu, koja bijaše od njih troje najumnija.

- Možemo li, utvice, doznati, gdje je otac Halkov?

- Kome je do čega, onaj može sve doznati, - odvrati utvica.

- Hajde pomozi, družice miljenice, - umoli Jasenka i uzto pogleda utvicu, te primieti, da je utvica razbarušena i nekud drugačija. - Gle, pa ona i nije zlatna kad se razbaruši. I ne pozna se, da je ono perje zlatno, - pomisli Jasenka, te pravo i ne osjeti, da je tako ružno pomislila o svojoj utvici. Ali utvica ne reče ništa, nego usliša molbu Jasenkinu. Udari ona kljunom o ledinu, i učini se odmah poveća jamica, u koju sa svih strana iz zemlje stane uvirati voda; voda tako bistra, kao da se alem truni. Kad se jama napunila, reče utvica Halku:

- Uzmi svoju palicu i promiešaj vodicu pa zaželi, štogod te veseli.

Učini Halko tako i zaželi, da bi vidio, gdje mu je sada otac.

Stoji ono troje - utvica, Halko i Jasenka - oko jamice, te izpružili glave i vratove, da bolje vide. Akad se voda smirila, ukaza se nasred vode, kao u ogledalu čudo-ruglo neviđeno! Ukaza se jelas, sred jelasa močara, sred močvare vrbov panj, a na panju Targan: oko Targana dračice. Sve im ostruge na petama poigravaju, koliko se smiju, gdje jedna od njih Targana živom jeguljom pita.

- O, stid te bilo, čupavice nijedna! - ljutito planu Jasenka na utvicu. - Zar ovakve sramote pred Halka iznosiš? Ošinu nemilim pogledom utvicu te onda odrieši, što brže mogaše, svoj zapreg i prebaci ga preko jamice.

A Halku zaista stid udario u obraze. Okrene se diete, htjede dohvatiti svoj štap te reče ne podignuvši očiju:

- Idem da ga izbavim!

AI ga Jasenka uhvati za ruku:

- Ne možeš, Halko! Zar ne vidiš, kolike su hudobe oko njega? Poginut ćeš, Halko.

- Neka ću! Moram učiniti, što je pravo! - odvrati Halko.

No Jasenka držaše Halka čvrstom ručicom te u tili čas smislila, što im je činiti. Sjetila se ona u svojoj stisci i opet Sitivrata, na koga bijaše posve zaboravila, ma da u njegovoj planini ovako lagodno življaše.

- Potražit ćemo Sitivrata, - reče Jasenka. - Ovdje mora biti put do njega, kad je sva planina njegova.

I pogleda krišom na utvicu;

-To, što je ona razbarušena - to nije gotovo ništa. - A bila, kakva bila, - reče u sebi Jasenka, - ona jedina znade put do Sitivrata.

Pa pođe do utvice pogladi je nekud postiđeno te reče:

- Ne zamjeri, utvice drugarice, nego nam pokaži put do Sitivrata. Vidiš, u kolikoj smo stisci!

Utvica i ne spomenu, što je bilo medu njima, samo strese i uredi krilca te reče:

- Stavi me pod ruku, pa hajdemo, kud ti budem govorila.

Pođoše jedno malo po čistacu, al im se već ukazao kroz šumu utrenik: čist, biel, gladak, tolikim stopama ugažen, kao da vas sviet, što ga na zemlji ima, ovuda prolazi.

- Gle, krasnog li utrenika! A nikad ga dosad vidjela nisam! - kliknu Jasenka.

- Nisi za njeg ni pitala, - odvrati utvica. Te njih troje pođoše bielim i jasnim utrenikom u duboku dubravu.

A Lera čekala Jasenku od jutra do podneva. Kad bilo podne, pode da je traži. Išla njenom stazicom i došla do čistaca. Tamo na čistacu jamica, a preko jamice razastrt zapreg Jasenkin.

- O, jadne mene! odnielo ju zviere, - u prvi časće Lera. Al onda opazi izdjelanu palicu Halkovu, koja ležaše uz jamicu. Zamisli se Lera nad ovim i pođe da vidi dalje po čistacu. Nađe stope sitne i mekane.

- Ovo su Jasenkine, - spozna mati. A uz njih vidi stope veće i sigurnije. - Ovo ne znam čije su, al uporedo idu i koračaju jedne uz druge.

Sliedila Lera za stopama, i one je dovele do biela i čista utrenika. Tuj stane Lera. Časkom motrila, gdje se spokojno toče utrenikom sitne tope njene Jasenke uz nečije čvršće stope - sve dalje i dalje u dubravu.

A onda se kroz suze nasmiešila mati.

- Nije sama! - Ne trebam joj!

I podigla ruke te srdcem i suzom blagoslovila utrenik, kud ono dvoje bijahu pošli.

A onda okrenula putem natrag, uzela zaprežić Jasenkin i pošla s njime pod jednu visoku stienu, koja ne bijaše odviše studena, jer je spram sunca stajala. Tuj legne Lera tik uz stienu, podvije pod glavu zaprežić svoga djeteta, pritisne se leđima uz topao kamen, da joj nije toliko hladno - i izdahnu bez velike žalosti i bez velikog kidanja.

Još joj se u posljednji čas pričini, da čuje žamor naselja i zujanje komaraca, te joj budne nekud milo i toplo od toga. Spozna ona u tome, da se svačiji život odvija upravo ondje i upravo onako kako to zahtievaju svi drugi životi širom zemlje. Pa se još osmjehnu Lera, jer se sjeti onog ludog pitanja, što ga bijaše izmislio Targan, dok je ležao na pet bivoljih koža.

Osmjehnu se Lera - i više je nije bilo.

III.

A Halko i Jasenka koračaju utrenikom. Koračaju, kao što svaki korača, dok je utrenik gladak: razgovaraju o svom poslu, a i ne pitaju, tko je ovaj put tako učinio i tko mu je rubove zagladio. Nego doskora spaze djeca, kako usporedo i uz njih nešto šušti, nešto šumi i žubori, kao da potok ili rieka teče. Kad oni bolje pogledali, a ono nije ni rieka, niti je potok, nego uporedo s njima i uporedo s utrenikom ide povorka mravi. Široka povorka - a dugačka, i ne znaš koliko, jer joj ni napried ni natrag kraja ugledati ne možeš. A kako napried kreću, tako se od njih bezbrojnih digao šum i šuštanje po dubravi.

Ničemu se više ne čude Halko i Jasenka. Mravi uz njih, oni uz mrave: idu njih dvoje, idu, tko će znati, kako dugo, a onda stigoše do jednog- mjesta, gdje je sa svake strane utrenika stajalo po jedno stablo - stablo toliko silno, da mu nisi mogao vršike ugledatiniti krošnje pogledom obuhvatiti. A tobijahu Halko i Jasenka, sitni i maleni, uz povorku mravi, još sitnijih i manjih, stigli do vrata, što su ih stvarala ova dva stabla. A zapravo to i ne bijahu vrata, nego liepo otvoren širok prolaz, u kojega si utrenikom morao stići. Al ma da prolaz otvoren stajaše, to Halko i Jasenka, dok su bili s ovu stranu stabala, ništa nisu vidjeli, što bi tamo dalje biti moglo. Al čim stigoše među ona dva stabla, te pokročiše dalje, kao da im se oči otvoriše. Ugledali čudo i zastali - onako sami, onako uplašeni. A povorka mravi, ni časka ne sustavši sve ide, ide - i šuška i šuška od tolikih nožica. I nije ovo početak povorke nego se već tamo, u silnom prostoru povorka savila kao vrpca oko priestolja Sitivratova.

Sjedi Sitivrat, velik, silan, dobar i tužaa. U ruci mu dugačka palica od bjelokosti, a uz priestolje četiri malene hrpe: hrpa žita, hrpa konoplje, hrpa prosa i hrpa lana. Desna noga Sitivratova počiva na stepenici priestolja, a lieva se spustila niže do na tla. I tuj mu k lievoj nozi prilazi povorka mravi i odatle se ovija kao vrpca sasvim uz podnožje i pod podnožje priestolja, tako da cielo podnožje i sav priestol na ramenima povorke počiva - i uviek se povorka pomiče, i uviek priestolje na novim ramenima počiva. A onda opet, obašavši priestolje prilazi povorka mravi k nozi Sitivratovoj, i prihvativši svaki po zrnce s onih hrpica ulaze pod zemlju, i nestaje ih - nestaje ih sviju, koji su dosad bili. A hrpice nikad manje ne bivaju, ma koliko hiljada zrnaca od njih odbrali.

- Utvice, moja utvice, što oni to rade? - dahne Jasenka, da joj bude lašnje.

- Eto, drže na svojim ramenima priestolje Sitivrata i doviek se izmjenjuju, - reče utvica.

- A kako to može biti? - zatrepti šaptom Jasenka.

- A ovo? - reče utvica i svinu glavicom prama drugoj strani. - Kako ovo može biti?

Te sad tek zapaze Halko i Jasenka, da se pred priestoljem Sitivrata pružilo jezero, bistro kao oko i modro kao more pod ljetnim sunašcem.

A iz jezera sve uokrug diže se svod od suha zlata, tako da je i jezero i priestolje Sitivratovo zlatnim svodom nadkriljeno - i sasvim se svod uz jezero priljubio. A zasve ovo još bi kojekako, no kad Halko i Jasenka bolje pogledali na jezero, a ono iz dna jezera, kano iz dna čistog ogledala, sve izlaze te izlaze slike: sav život sviju ljudi, sve, što tko radi, sve, kud tko ide, i sve, što s kime biva. I ljubav; dobrih i mržnja zlih ljudi, i sreća i nesreća ovih i onih, sve se to u stotinu i u hiljadu slika izdiže - izdiže - iz dna jezera. I kako se slike dižu, tako sve jasnije bivaju, a kad izađu sasvim na površinu tad časkom posve jasne leže, i sve vidiš što u njima ima, i svu golemu površinu jezera su pokrile. Časak tako - al već bivaju slike bljeđe i bljeđe. Voda hlapi s površine jezera. a s n njom slike ginu, gasnu i ugasnu posvema - al sa dna jezera za njima već se druge slike natiskuju; u slojevima se natiskuju prema površini. A one, što su čas prije bile na površini, već izhlapile u čistu prozirnu maglicu, maglica se digla pod svod zlatni i hvata se na svodu u kaplje bistre rose. Tek časkom blistaju kapi rose razasute širom svoda - a onda se stanu polako, polagano sklizati niz strane svoda, dok se ne vrate opet u jezero.

Svod se uokrug priljubio uz rub jezera kako nikad do vieka ni jedna kapljica u toj igri ne bi bila izgubljena.

I opet se na svodu već nove kapi uhvatile, a na površini nove slike leže, dok se sa dna nove slike stvaraju, i što još čas a prije kaplja rose bijaše na svodu zlatnome to je sad već kao dragulj kapnulo na dno jezera, i već iz ovoga nova slika opet dizati stala k površini.

Zatravljeni stoje Halko i Jasenka - a tko bi bezposlen ovamo došao, taj bi tako zatravljen, okamenjen i ostao, te niti bi nogom niti rukom od čuda pokrenuti mogao. Al jači je posao od svakoga čuda, te u neki tren uhvati Halko Jasenku za ruku:

- Hajdemo, Jasenko, da umolimo Sitivrata.

Oborene glave pristupila djeca, a ne znaš, koji kojega vodi, toliko im noge drhću.

Kad stali pred njega, pogleda Sitivrat djecu i progovori milo:

- Po što dođoste, djeco? - A djeci od njegova glasa budne toplo na srdašcu, i rumen obli obraze, te još više sagnuše glave.

- Po što dođoste? - opet će Sitivrat i pruživši ruku podigne Jasenki glavicu, tako te mu se ona ravno u oči zagledala.

- O! - kliknu Jasenka i dignu obje ručice pram Sitivrata, jer u njegovim očima sve je ugledala, što je tamo u jezeru bivalo. Ne znaš, da li u oku Sitivrata nastaje te u jezero pada, il pak u jezeru nastaje, a u oku se odrazuje.

- Da nam Halkova otca spaseš, - lane Jasenka, a Halko podigne glavu i čeka što će mu se reći.

Sitivratovo se lice učini još blažim i još tužnijim. Pokaza palicom na jezero i reče:

- Ovo am započeo, ovo se ovršiti mora.

I dok je on ovako govorio, ovlada djecom tuga neka, i ni u drugo znali, nego podoše glavicama u krilo Sitivratu, a on ih blago pokri svojim rukama.

A tko bi sad znao, pred onim jezerom i pod zlatnim onim svodom, koliko je vremena prošlo, dok opet Sitivrat progovori:

Ne plačite, djeco! Gledajte, dobro je! - i upre palicom spram onog mjesta na jezeru, gdje se prije Targan sputan vidio.

I tu sad ugledaju Halko i Jasenka, gdje Targan trkom juri preko jelasa. Izmakao dračicama, dok se one eto nenadano sjatile i vragoljaju oko neke vidre, što se loveći ribu zabušila glavom u mulj te sad kmeči i repom močvaru pljeska. A Targan trči trkom - vidi se, jedva sapu hvata. Al evo ga već do kopriva, pa do puteljka, pa do prvih zemunica. - Odlane Halku. Eno majka mu stoji pred zemunicom i razširila radostno ruke: čeka Targana, bio, kakav bio!

- Eno, dobro im je, i nitko da ih ne miče odanle! - reče Sitivrat.

Začas sve umuknu... A onda se začu glas Sitivratov, blag i tužan ko ikada:

- A sad pođite opet, djeco!

- Kuda? - uplašeno i smućeno pogledaše djeca jedno drugo. I sjeti se Jasenka, kad oči opet diže k Sitivratu, kako majka i ona bijahu pošle da nađu Sitivrata i da ga upitaju, rad šta se njih dvie rodile. Drhćući pomisli Jasenka, kako da ovo upita.

Ali već Sitivrat dobrostivo i tihano odmahnu:

- Pođite, djeco! Ako vas dvoje učinite naselje na proplanku, daleko od močvara - dosta je i majčinu i tvom životu.

Odmah Halko i Jasenka osjetiše: poći im je. Kao saneni pokročili spram onih dvaju golemih stabala, kuda unišli bijahu.

Pošli spram izlaza, a Jasenka noseći utvicu zastane drhćući i šapne:

- Klonut će mi ruke, Halko! Da mi je, u što ću metnuti utvicu!

I gle! Uz Jasenku stajala odjedared Lera i reče Jasenki:

- Evo diete! - te joj pruži prost sudić sačinjen od žute slame, a pleten brižno kao da je slama biserom umitana.

Začudio bi se tkogod, odkud mati čak ovdje, i odkud joj sudić? Al Jasenka se ništa ne začudi. Bijaše navikla; da se majka svuda nade, gdje Jasenki uztreba, i da joj sve pruži, što Jasenka zaželi, pa bio to baš i sudić od proste slame, a pod zlatnim svodom Sitivratovim. Obradovala se dakle Jasenka i materi i sudiću, ali joj ništa čudno nije, jedino se začudi, što u Lere više nema crnog rubca na glavi, i što joj je lice radostnije, a kosa nekud sjajnija.

Uhvati dakle Jasenka pleten sudić na ruku i htjede u njega smjestiti utvicu, kako će je lakše nositi.

Ali se u taj ča otme utvica, zaleprša i poleti ravno između onih dvaju stabala pa na utrenik.

Uplaši se Jasenka gdje će ostati bez utvice, da ih vodi - te potrča za utvicom, a za Jasenkom potrča i Halko. Protrčaše djeca između onih dvaju stabala, izletješe na utrenik i dognaše tamo utvicu, što se bijaše spustila na rub utrenika. Sva radostna prihvati Jasenka utvicu i smjesti je u sudić. Ali kad se djeca okrenula, da vide spram onih stabala - ništa se više tamo nije vidjelo, kao da onkraj onih vrata baš ničega nema.

- Hajdemo, Halko, - šapnu Jasenka.

- A mati? - upita Halko.

- Doći će mati, - sigurala Jasenka - i oni pođoše držeći se za ručice.

Ali Lera ne dođe.

Pred onim jezerom ostadoše Sitivrat i mati sami. Sitivrat da do konca vieka nadgleda čitavo jezero i sav život svega svieta, što se tamo odvija, a mati da nadgleda ono jedno mjestance na jezeru, gdje se odvija život njenog djeteta.
IV.
A tko da kazuje, što je poslije od djece bilo?

Ostadoše negdje na proplanku. Na liepom, čistom. Učiniše čistu kolibicu, a utvica, prava šarena utva, bez ijednog zlatnog pera, izvela im pačiće. Živjeli oni, i uviek se na njima poznalo, da su u Sitivrata bili. - I umniji i jači i bolji se učinili. - Te što se boljeg naroda u zemunicama našlo, to nekako napitalo za Halka i za Jasenku te se premjestilo k njima, da bude novo naselje, gdje nema močvare, i gdje nema komaraca.

# data[].attributes.attachment_link.description
U nekoj močvarnoj ravnici tajalo u pradavna doba ljudsko naselje. Nije ga bilo što vidjeti - izdaleka izgledalo kao hrpa krtičnjaka. Nekoliko zemunica a, među njima staze i korov - u polovici oveći prazan prostor. Ne prolazila ovuda ni velika zla ni velika dobra, nego najviše dodijali komarci, a najvećma se čeljad radovala, kad bi što slastno pojela.

# data[].attributes.body
(...) Lera kao i dosad: u gori divoti kao prije toga u tiesnoj zemunici. Do podneva hranu prikuplja, a od podneva pokrivala plete sebi i djetetu: sebi tanje, a djetetu toplije. Te što više vrieme prolazi,  i  što više Jasenka utvici prianja,  to se gora sve pustijom Leri pričinja. Štogod bijaše odbjegla, svega se toga zaželjela biedna Lera: i zemunice i magle i ljudskih rieči, pa i istih komaraca. Nekud su joj posve prazne večeri bez njih. - Nismo pogodile, – misli Lera. – Izašle po velikom poslu, da nađemo Sitivrata, a zapale na prvoj utvici. Najbolje je vratiti se, pa ne pitajući živjeti, ko i ostala čeljad što živi. (...)

# data[].attributes.headline
Zašto se rodila bijedna Lera i njezino sirotče

# data[].attributes.subject
Zašto se rodila bijedna Lera i njezino sirotče

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zašto se rodila bijedna Lera i njezino sirotče

Ivana Brlić-Mažuranić

U nekoj močvarnoj ravnici tajalo u pradavna doba ljudsko naselje. Nije ga bilo što vidjeti - izdaleka izgledalo kao hrpa krtičnjaka. Nekoliko zemunica a, među njima staze i korov - u polovici oveći prazan prostor. Ne prolazila ovuda ni velika zla ni velika dobra, nego najviše dodijali komarci, a najvećma se čeljad radovala, kad bi što slastno pojela. A bila čeljad u tom naselju osrednja: ni najbolja ni najgora; najviše ih pak bilo ogovorljivih i nikakvih.

Spustila se tako jednoć liepa ljetna nad naselje, te sve izašlo na onaj prazni prostor. Iznieli bivolje kože, razstavili uza se žmuljeve s medovinom i poslali straže, da pale vatre protiv komaraca. Pa kad se liepo pružili po kožama, počeli oni piti medovinu i udarili u razgovor. Prebrali već i ovo i ono, ali ne doteklo razgovora, pa bi trebali da umuknu. Kad al onaj s pet bivoljih koža - a zvao se Targan - mljacnu malo jezikom iza medovine, pa kako se osladio, nađe još nešto da rekne:

- E, vidite, ljudi moji, mi bar znamo, zašto smo se rodili! Al u što li se rodila ona jadna Lera i kukavno sirotče njezino?

Kimnuli na ovo neki glavom kao tobože: istina je! - Neki samo uzdahnuli, a najviše ih bilo već pozadriemalo. I tako ovo ostalo: nitko ne zna, zašto se rodila Lera i sirotica njezina.

Došlo ovo do ušiju Leri i ujelo je za srdce, nekud joj ruke iznemogle, odkad je dočula, da svi liepo znadu, zašto su se rodili, samo za nju i za diete njezino ne zna se, zašto se rodiše.

Štogod je bilo biede za cielog njenog života, izišlo joj kao živo pred oči i hodalo s njom, kudgod bi krenula i čega god se latila. Pa kad još jednog dana stala kiša rominjati, a krov zemunice procurio, reče Lera svome djetetu:

- Jasenko, kćerce! Dojadilo mi! Srdce mi se odreklo posla. Ne mogu i opet krova podplitati na zemunici.

No jedva Lera ovo izrekla, već se i uplašila svojih rieči. Vidi se po njima: konac joj je blizu. Jer kome srdce više ne ište, da podplete vlastitog krova, taj nije zadugo!

- Što valja umrieti - neka bi, - pomisli na to Lera. - Al da mi je prije bar doznati, zašto sam se rodila, kako ovo ne bi ostalo tako na meni i na djetetu.

Promislivši to reče Lera svome djetetu samo pola svoje misli.

- Da pođemo Jasenko u sviet kud nas oči vode ne bismo li gdjegod doznale, zašto smo se rodile.

- Hajdemo majko! - privoli Jasenka, koja bijaše žustra i umiljata kao mlada košuta.

Ostavile one tako jednog jutra, još za rose, svoju zemunicu. Spava naselje - ne probijaju se još dimovi iz njih. Straže pred naseljem uz vatre pozaspale, komarci utihnuli, a vatra se davno smirila. Tiho koračaju Lera i Jasenka - nisu rada, da se traže probude, pa da vide, gdje njih dvie moraju u sviet, da doznaju, zašto su se rodile. No kad one do mjesta, gdje se sinoć vatra palila, ono tamo stoji Halko, sin Targanov. Izišlo diete, da majci donese žeravice, te eno svojom izdjelanom palicom traži živi ugljen po pepelu.

- Halko! - šapnu Jasenka, - zaklonit ćeš nas, neka nas straže ne vide, ako bi se probudile.

Začudio se Halko: kud će Lera s Jasenkom ranije? Al odnekuda - tko će znati odkuda? - bilo u Halka pravo srdce te ne htjede upitati, kako ih ne bi povriedio. Zato razširi svoju opakliju, da ih zastre od straže - a Lera i Jasenka prođu neviđene.

Dogovorile se one da će ići tako dugo, dok gdje god ne naiđu na Sitivrata, koji daje živote na zemlji, pa da ga upitaju, što su kanile. Jer on mora znati, zašto su se njih dvie rodile.

Išle one tako, išle, ne brojile dane ni korake i jednog se jutra našle pod nekom gorom koja bijaše sasvim divna. A bila to upravo gora Sitivratova. Na podnožju gore blista, stup ni od mramora ni od jantara već od kamena zelenoga: navrh stupa mravlji kralj. Nadgleda mrave zlatonoge, što stup čistim zlatom oblažu.

Zadivila bi se Lera ovolikoj ljepoti - no prva joj na pameti briga njezina.

- Dobra vam sreća, poslenici! Naučite me, gdje je put do Sitivrata... - reče ona.

- Ne znamo, sestrice! - reče mravlji kralj. - Služimo Sitivrata, odkad je zemlja nastala, al nam još nije došlo da ga vidimo.

- A kako za njeg znate, kad ga nikad vidjeli niste? - ojadi se Lera.

- Što ti to govoriš, sestrice? Zar ne možeš znati za gospodara, a da ga nisi nikad vidio? - prekori je mravlji kralj te onda reče: - - Eno ovi znadu gdje su mu dvori. - I pokaza na jedno mjesto, gdje iz zemlje izlazili mravi, mravi te jednako mravi, kao voda iz izvora. A svaki nosi zrnce: il konoplje, il žita, il prosa il bilo kakva sjemena. I kako izlaze, onako se na sve kraje svietom razilaze, po svim putovima i po svim zemljama.

- Al kud oni do Sitivrata dođoše, onud vi težko da ćete doći, - nastavi mravlji kralj. - Nego pođite vas dvie gorom. Ova je gora milostiva - možda vam se i samo kaže, za čim pitate.

Pošle, ele, Lera s Jasenkom u goru, a ono gora ljepota, kakve nigdje nema. Pa kad se na neku ravničicu popele, tamo se od gorskog potoka učinila bistra modra lokvica. U lokvi sita, a u siti mala žuta utvica. Uplela se nogom i ne može dalje. - Krasne li utvice! - priskoči radostno Jasenka i odrieši utvicu iz site te je uze na dlan. Potetoši je, pomiluje, hukne, da je ugrije, i stane joj od velike radosti tepati: Utvice, žuta utvice, je li, da sam se ja rodila, da tebe gojim?

Klepne utvica kljunom i oglasi se tihano. A Jasenka odmah čisto razumjela, kako utvica odgovara: - Da! Da!

- Eto smo našle, majko, što smo tražite, - radostno klikne Jasenka. - Ja više nikud dalje. Ovo je poso moj.

Gorko se na ovo nasmijala Lera. Ako Jasenka ostane gojiti utvicu, te i Lera morade ostati da goji svoju Jasenku - ele bi se tako zapravo utvrdilo, kako se njih dvie rodile samo zato, da se odgoji neka utvičica, mala utvičica od dva, od tri dana!

No kako Leri ne bijaše ni do čega, a Jasenki bijaše toliko do te utvice, to diete nadjača majku, i one ostadoše.

Jasenka utvici splela kućarak od žute ive, a Lera sebi i djetetu našla sklonište u toplu dubu na mekoj mahovini. A gora, i ne pitajući, kako se smjestile Lera i Jasenka, odmah se oko njih smirila. Svejedno je gori: jesu l' dva ljudska čeljadeta u nju zalutala, ili su dva nova stabla niknula, ili su se dvie zvierke u nju sklonile. Ima gora hrane za svačije grlo i napitka za svaki korien - al ni pred koga na pladnju ne iznosi. Tiha i bez glasa čeka: il ćeš naći il ćeš izginuti.

Jasenka po djetinju: s utvicom vas dan po gori šeće i planduje te njih dvie, ko dvie gospoje sećući razgovor vode. Već stotinu stazica šećući utapkale, stotinu razgovora razvele, a svakim danom Jasenka utvicu čišće razumije i više miluje.

Lera kao i dosad: u gori divoti kao prije toga u tiesnoj zemunici. Do podneva hranu prikuplja, a od podneva pokrivala plete sebi i djetetu: sebi tanje, a djetetu toplije. Te što više vrieme prolazi, i što više Jasenka utvici prianja, to se gora sve pustijom Leri pričinja. Štogod bijaše odbjegla, svega se toga zaželjela biedna Lera: i zemunice i magle i ljudskih rieči, pa i istih komaraca. Nekud su joj posve prazne večeri bez njih. - Nismo pogodile, - misli Lera. - Izašle po velikom poslu, da nađemo Sitivrata, a zapale na prvoj utvici. Najbolje je vratiti se, pa ne pitajući živjeti, ko i ostala čeljad što živi.

Zato jednog dana reče Lera Jasenki:

- Da uzmemo utvicu pa da se vratimo kćerce, odkud smo i došle.

- O majčice! - snebi se Jasenka; - kud će moja utvica iz planine - divote u zemunicu tamnicu? A zašto bi išle, kad nam ovdje svega ima?

- Svega ima, al ljudskih rieči nema! - odvrati Lera.

No Jasenka bijaše uz utvicu omudrila te reče majci:

- Zar da se vratimo zbog ljudskih rieči, a one su nas u sviet odagnale?

Postidi se Lera na ovo i ne reče više ništa.

A utvica istega dana prozbori Jasenki:

- Mudra si ti djevojčica, a tvoja će ti se mudrost i naplatiti.

Pa izvede Jasenku daleko u goru na neku jasnu čistinu, gdje bijahu posve same.

- Digni me na ruci, - reče utvica Jasenki.

Kad Jasenka utvicu podigla, uzprhnu utvica visoko nad goru - tako visoko, te Jasenka pomisli: nikad je više; al kad bijaše spram sunca, trepne ona krilima i prospe zlatno perje. Zalepršaše, zavitlaše se perca, a onda - o čuda! - stvori se od svakog perca mala zlatna brodica. Zaploviše zlatne brodice visoko nad gorom, zaploviše modrim uzduhom i stadoše se, razilaziti na podnevnom vjetriću širom biela svieta.

- Oj, kuda Ii će one? - zapljeska od milja ručicama Jasenka, kad se bijaše utvica vratila k njoj.

- Idu, da koga obraduju. I svakoj je od njih njena sudbina narečena.

- A hoće li to uviek tako biti, utvice moja?

- Hoće, djevojčice, dok ti ne dodija, što smo same ti i ja i dok ne zaželiš i ti ljudskih rieči!

- A što će mi ljudske rieči, dok mi ti izvodiš ovakva čudesa, utvice miljenice! Tko će željet jeda, dok mu teče meda?

- E, Jasenka, čovjek se čovjeka. zaželi, ma da i jesu noževi medu njima, - reče utvica više sebi nego Jasenki, jer Jasenka nije više slušala. Podigla ona oči sprsm neba plavoga, gdje brodice zalazile, jedna ovamo, druga onamo, nad gustu šumu.

- Hoće li koja Halku dopadnuti? - pomišljala Jasenka. I štogod je poslije toga bilo, od tog je nastanulo, štoje Jasenka ovo pomislila. - Jer odkako ona ovo pomislila, nije više među njom i utvicom bilo, kao do sada.
II.
Za to vrieme namjerile se na naselje svakojake nevoljice - a najviše se namjeravale - nitko nije znao, zašto - baš na zemunicu Targanovu. Počelo to ovako: Jedne noći nešto zahladilo, a Targanu spavajući noge ozeble. U jutro reče Targan ženi:

- Nije pravo, ženo, da meni noću vjetar po palcima propiruje. Idem nasjeći rogoza, da opletem rogozinu, da zastremo vrata.

I dade Targan ženi palicu, da mu, dok njega nema spram sunca ribu okreće, što je visjela na vješanicama kraj zemunice. A Halku zapovjedi, da mu togadana dva puta promieša medovinu. Odredio tako Targan ono, što mu je bilo najprvije - te se onda liepo uputio u jelas po rozgu.

- Eto mene do veče! - rekao ženi na odlazku.

Roguz daleko u jelasu, a močvare široke. Treba obilaziti, a kako se liepo hodalo to Targan zašao, bog te pitaj kuda, kroz glog i kroz jalšovu šikaru te došao napokon do mjesta gdje je rogoz bio najljepši. Zagazi on u vodu i poče da sieče rogoz. Al u to speti dvie jegulje u vodi.

Zahvati odmah Targan svojom torbom i uhvati obje jegulje. Nego ono ne bi1e jegulje, već dvie dračice, što se onako pretvorile, da se s njime malo našale. A! kad Targan onako vješto uhvatio jegulje, našle se one u stisi pa mu se stale moliti.

- Pusti me, dobri čovječe, pusti me radi sitne dječice moje, - reče jedna od njih i podiže glavu iz torbe. A bijaše to jegulja tanka i nikakva.

- Hajde, kad je rad dječice! - reče Targan i pusti jegulju.

- Pusti i mene, dobri čovječe, radi sitne dječice moje, - reče druga jegulja i pruži se iz torbe. A bijaše ona sva obla, tusta i pretila.

Zadivi se Targan ovakvu zalogaju i pomisli: - Gdje bi mi pamet bila da izpustim ovakvu jegulju.

- Nema tunikakve dječice, jeguljo moja, - reče on, - nego ću ja tebe za ručak pojesti. - I odmah uhvati oštar kamen, te prikolje jegulju, neka je mirna, dok dođe red, da je izpeče.

No jedva Targan zaklao jegulju, al se vriska digla širom jelasa koliki je. Iz jalšovine poizskakale dračice: na petama im ostruge, a svaka im se vlas na vršiki podigla tvrda kao glogov trn. Nahrupile vrišteći dračice, uhvatile Targana za obje ruke te s njime u trku kroz grmlje i kroz trnje. Vriska ih stoji, da sve lišće uokolo trepti; jedna cikće, stotinu ih odcikuje! - Jelas se širom šira uzbunio, te kud dračice sa svojim plienom lete tud se i droplje uzdižu, i kornjače u vodu bućkaju i voda pod ledinom pišti. - Targan ni živ ni mrtav, samo što o svakom trnu jednu misao prebacuje: - Jao meni one jegulje!

Zasitile se dračice, zamorile pete i ostruge - te kad stale još više se uzjogunile. Posadile one Tarana na vrbov panj u pola jelasa pa od njega ruglo čine.

- Ovdje ćeš , golube moj, prosjediti, dok ne pojedeš onoliko jegulja, koliko nas ima.

Tako se zarekle dračice, te tako i bilo. Pa da je komu bilo vidjeti, gdje Targan razčupan, razdjeven, a sputan vrbovim šibama, sjedi nasred bare, i gdje ga dračica jeguljom pita, nikad se ne bi dosjetio, da je to onaj isti Targan, koji s petbivoljih koža bijaše presudio

Leri i njenom sirotčetu, da nisu imale rad čega da se rode na ovu zemlju.

A žena Targanova s Halkom iz dana u dan čeka i ne zna, što ovo biti može. Ribu osušili, da ne možeš bolje, a medovinu i po deset puta promiešali te ona baš sada najslađa za piće. Al Targana nema.

Snuždilo se ono dvoje, te jednog dana stali moliti po naselju ljude, da odu u jetas, pa da vide za Targana. Al ono bila sve plašljiva čeljad u naselju, te nitko pravo ne smije da ide. U neke nekavice ipak trećega dana namolila žena, te se ljudi nakanili da idu. Počeli se spremati rano u praskozorje, a kad krenuh, već sunce na po neba stoji. Uzeli težke palice u bodove izdjelane, ponieli baklje osmoljene, a povezli još i taljige s hranom govoreći: - Ako odviše okasnimo neka nismo gladni.

Tako pošli i jelasom odmakli; samo im taljige čuješ. Kud taljige mogu, tud i oni idu - a bez zaire ni koraka, jer tko zna, kada koji od njih ogladnjeti može! Prošli tako nešto jelasa, obašli nekolike barice, založili dva, tri puta, a kad sumrak pao, poplašite ih do kostiju neke dvie sovure, te oni trkom natrag spram naselja. U veče istoga dana eto njih s taljigama pred zemunicu, gdje ih čeka žena Targanova sa sinom.

- Ne možeš kroz one močvare , nego da pogineš, ili da te zvier odnese, - rekoše ženi, - a Targana nigdje nema.

Kad ovo ču mali Halko, diete se plaho razljutilo!

- Nije ovo samo tako, da vi govorite: Targana nigdje nema! - nego je Targan otac moj, i ja njega naći moram.

Od velike ljutosti udari diete nogom u one taljige njihove, te se od truleži odmah u prašinu razteple.

Zgranuše se ljudi, odkuda se ovakvo diete našlo u njihovu naselju? Te odaše kući, da pričaju ženama svojim.

A Halko uđe odmah u svoju zemunicu; premetne dva struka likovine oko proštaca, koji u po zemunice, krov držaše i osnuje prvu uzicu, da si oplete dobre opanke.

- Noćas opanci gotovi, a sutra odoh ja, majko, da potražim otca.

- Kamo ćeš sinko? - težko se zabrinu majka, te joj odmah navriše pred oči žive prikaze: što sve može biti sinu, ako ovako neuk i goloruk pođe, a ne zna ni sam kuda.

- Težko ću kad nisam naučio van ribu žariti i medovinu miešati. Al idem u sviet. Ima valjda gdjegod i boljeg svieta i mudrijeg naroda, pa će me poučiti.

Oprosti se, ele, ujutro Halko od matere i pođe putem iz naselja. Mati šuteći gledala za sinom, kako joj odlazi - a onda, spustivši glavu, ude u svoju zemunicu i odmah zastre vrata ponjavcem, neka nitko ne vidi, kako ostade sama i nevoljna. No svejedno se svatko dosjetio jadu njenom, i zato od toga dana nitko ne izlazio dalje nego na pet koraka od svoje zemunice, da mu ne bude kao Targanu.

A Halko idući putem bijaše izašao iz naselja. Pred njim puče jelas, velik kao sinje more a iza jelasa bieli sviet, još veći od jelasa.

- Obaći ću jelas i poći u sviet, - reče sebi Halko.

Bodro išao, oko jelasa obišao, svieta se dohvatio i sve još išao - ne pazeći, odkud vrieme ide nit kuda uvire. I tako jednog dana, kad Halko glavu podigao, ugleda on, gdje se nad nekom planinom zlatne brodice širom svieta razilaze.

- Tamo ima netko te me pouči! - obraduje se on i pođe putem u planinu te ravno put čistaca, odkud je vidio, da se brodice dižu. Stupi Halko na čistinu, a tamo Jasenka na ledini sjedi. U krilu joj utvica zlatoperka.

- Ti si to! - zadivi se Halko.

- Došao si! - skoči na noge Jasenka, a utvica joj pade iz krila i razbaruši svoja zlatna perca.

Izpriča Halko Jasenki svoju nevolju, a Jasenka, što će, nego upita utvicu, koja bijaše od njih troje najumnija.

- Možemo li, utvice, doznati, gdje je otac Halkov?

- Kome je do čega, onaj može sve doznati, - odvrati utvica.

- Hajde pomozi, družice miljenice, - umoli Jasenka i uzto pogleda utvicu, te primieti, da je utvica razbarušena i nekud drugačija. - Gle, pa ona i nije zlatna kad se razbaruši. I ne pozna se, da je ono perje zlatno, - pomisli Jasenka, te pravo i ne osjeti, da je tako ružno pomislila o svojoj utvici. Ali utvica ne reče ništa, nego usliša molbu Jasenkinu. Udari ona kljunom o ledinu, i učini se odmah poveća jamica, u koju sa svih strana iz zemlje stane uvirati voda; voda tako bistra, kao da se alem truni. Kad se jama napunila, reče utvica Halku:

- Uzmi svoju palicu i promiešaj vodicu pa zaželi, štogod te veseli.

Učini Halko tako i zaželi, da bi vidio, gdje mu je sada otac.

Stoji ono troje - utvica, Halko i Jasenka - oko jamice, te izpružili glave i vratove, da bolje vide. Akad se voda smirila, ukaza se nasred vode, kao u ogledalu čudo-ruglo neviđeno! Ukaza se jelas, sred jelasa močara, sred močvare vrbov panj, a na panju Targan: oko Targana dračice. Sve im ostruge na petama poigravaju, koliko se smiju, gdje jedna od njih Targana živom jeguljom pita.

- O, stid te bilo, čupavice nijedna! - ljutito planu Jasenka na utvicu. - Zar ovakve sramote pred Halka iznosiš? Ošinu nemilim pogledom utvicu te onda odrieši, što brže mogaše, svoj zapreg i prebaci ga preko jamice.

A Halku zaista stid udario u obraze. Okrene se diete, htjede dohvatiti svoj štap te reče ne podignuvši očiju:

- Idem da ga izbavim!

AI ga Jasenka uhvati za ruku:

- Ne možeš, Halko! Zar ne vidiš, kolike su hudobe oko njega? Poginut ćeš, Halko.

- Neka ću! Moram učiniti, što je pravo! - odvrati Halko.

No Jasenka držaše Halka čvrstom ručicom te u tili čas smislila, što im je činiti. Sjetila se ona u svojoj stisci i opet Sitivrata, na koga bijaše posve zaboravila, ma da u njegovoj planini ovako lagodno življaše.

- Potražit ćemo Sitivrata, - reče Jasenka. - Ovdje mora biti put do njega, kad je sva planina njegova.

I pogleda krišom na utvicu;

-To, što je ona razbarušena - to nije gotovo ništa. - A bila, kakva bila, - reče u sebi Jasenka, - ona jedina znade put do Sitivrata.

Pa pođe do utvice pogladi je nekud postiđeno te reče:

- Ne zamjeri, utvice drugarice, nego nam pokaži put do Sitivrata. Vidiš, u kolikoj smo stisci!

Utvica i ne spomenu, što je bilo medu njima, samo strese i uredi krilca te reče:

- Stavi me pod ruku, pa hajdemo, kud ti budem govorila.

Pođoše jedno malo po čistacu, al im se već ukazao kroz šumu utrenik: čist, biel, gladak, tolikim stopama ugažen, kao da vas sviet, što ga na zemlji ima, ovuda prolazi.

- Gle, krasnog li utrenika! A nikad ga dosad vidjela nisam! - kliknu Jasenka.

- Nisi za njeg ni pitala, - odvrati utvica. Te njih troje pođoše bielim i jasnim utrenikom u duboku dubravu.

A Lera čekala Jasenku od jutra do podneva. Kad bilo podne, pode da je traži. Išla njenom stazicom i došla do čistaca. Tamo na čistacu jamica, a preko jamice razastrt zapreg Jasenkin.

- O, jadne mene! odnielo ju zviere, - u prvi časće Lera. Al onda opazi izdjelanu palicu Halkovu, koja ležaše uz jamicu. Zamisli se Lera nad ovim i pođe da vidi dalje po čistacu. Nađe stope sitne i mekane.

- Ovo su Jasenkine, - spozna mati. A uz njih vidi stope veće i sigurnije. - Ovo ne znam čije su, al uporedo idu i koračaju jedne uz druge.

Sliedila Lera za stopama, i one je dovele do biela i čista utrenika. Tuj stane Lera. Časkom motrila, gdje se spokojno toče utrenikom sitne tope njene Jasenke uz nečije čvršće stope - sve dalje i dalje u dubravu.

A onda se kroz suze nasmiešila mati.

- Nije sama! - Ne trebam joj!

I podigla ruke te srdcem i suzom blagoslovila utrenik, kud ono dvoje bijahu pošli.

A onda okrenula putem natrag, uzela zaprežić Jasenkin i pošla s njime pod jednu visoku stienu, koja ne bijaše odviše studena, jer je spram sunca stajala. Tuj legne Lera tik uz stienu, podvije pod glavu zaprežić svoga djeteta, pritisne se leđima uz topao kamen, da joj nije toliko hladno - i izdahnu bez velike žalosti i bez velikog kidanja.

Još joj se u posljednji čas pričini, da čuje žamor naselja i zujanje komaraca, te joj budne nekud milo i toplo od toga. Spozna ona u tome, da se svačiji život odvija upravo ondje i upravo onako kako to zahtievaju svi drugi životi širom zemlje. Pa se još osmjehnu Lera, jer se sjeti onog ludog pitanja, što ga bijaše izmislio Targan, dok je ležao na pet bivoljih koža.

Osmjehnu se Lera - i više je nije bilo.

III.

A Halko i Jasenka koračaju utrenikom. Koračaju, kao što svaki korača, dok je utrenik gladak: razgovaraju o svom poslu, a i ne pitaju, tko je ovaj put tako učinio i tko mu je rubove zagladio. Nego doskora spaze djeca, kako usporedo i uz njih nešto šušti, nešto šumi i žubori, kao da potok ili rieka teče. Kad oni bolje pogledali, a ono nije ni rieka, niti je potok, nego uporedo s njima i uporedo s utrenikom ide povorka mravi. Široka povorka - a dugačka, i ne znaš koliko, jer joj ni napried ni natrag kraja ugledati ne možeš. A kako napried kreću, tako se od njih bezbrojnih digao šum i šuštanje po dubravi.

Ničemu se više ne čude Halko i Jasenka. Mravi uz njih, oni uz mrave: idu njih dvoje, idu, tko će znati, kako dugo, a onda stigoše do jednog- mjesta, gdje je sa svake strane utrenika stajalo po jedno stablo - stablo toliko silno, da mu nisi mogao vršike ugledatiniti krošnje pogledom obuhvatiti. A tobijahu Halko i Jasenka, sitni i maleni, uz povorku mravi, još sitnijih i manjih, stigli do vrata, što su ih stvarala ova dva stabla. A zapravo to i ne bijahu vrata, nego liepo otvoren širok prolaz, u kojega si utrenikom morao stići. Al ma da prolaz otvoren stajaše, to Halko i Jasenka, dok su bili s ovu stranu stabala, ništa nisu vidjeli, što bi tamo dalje biti moglo. Al čim stigoše među ona dva stabla, te pokročiše dalje, kao da im se oči otvoriše. Ugledali čudo i zastali - onako sami, onako uplašeni. A povorka mravi, ni časka ne sustavši sve ide, ide - i šuška i šuška od tolikih nožica. I nije ovo početak povorke nego se već tamo, u silnom prostoru povorka savila kao vrpca oko priestolja Sitivratova.

Sjedi Sitivrat, velik, silan, dobar i tužaa. U ruci mu dugačka palica od bjelokosti, a uz priestolje četiri malene hrpe: hrpa žita, hrpa konoplje, hrpa prosa i hrpa lana. Desna noga Sitivratova počiva na stepenici priestolja, a lieva se spustila niže do na tla. I tuj mu k lievoj nozi prilazi povorka mravi i odatle se ovija kao vrpca sasvim uz podnožje i pod podnožje priestolja, tako da cielo podnožje i sav priestol na ramenima povorke počiva - i uviek se povorka pomiče, i uviek priestolje na novim ramenima počiva. A onda opet, obašavši priestolje prilazi povorka mravi k nozi Sitivratovoj, i prihvativši svaki po zrnce s onih hrpica ulaze pod zemlju, i nestaje ih - nestaje ih sviju, koji su dosad bili. A hrpice nikad manje ne bivaju, ma koliko hiljada zrnaca od njih odbrali.

- Utvice, moja utvice, što oni to rade? - dahne Jasenka, da joj bude lašnje.

- Eto, drže na svojim ramenima priestolje Sitivrata i doviek se izmjenjuju, - reče utvica.

- A kako to može biti? - zatrepti šaptom Jasenka.

- A ovo? - reče utvica i svinu glavicom prama drugoj strani. - Kako ovo može biti?

Te sad tek zapaze Halko i Jasenka, da se pred priestoljem Sitivrata pružilo jezero, bistro kao oko i modro kao more pod ljetnim sunašcem.

A iz jezera sve uokrug diže se svod od suha zlata, tako da je i jezero i priestolje Sitivratovo zlatnim svodom nadkriljeno - i sasvim se svod uz jezero priljubio. A zasve ovo još bi kojekako, no kad Halko i Jasenka bolje pogledali na jezero, a ono iz dna jezera, kano iz dna čistog ogledala, sve izlaze te izlaze slike: sav život sviju ljudi, sve, što tko radi, sve, kud tko ide, i sve, što s kime biva. I ljubav; dobrih i mržnja zlih ljudi, i sreća i nesreća ovih i onih, sve se to u stotinu i u hiljadu slika izdiže - izdiže - iz dna jezera. I kako se slike dižu, tako sve jasnije bivaju, a kad izađu sasvim na površinu tad časkom posve jasne leže, i sve vidiš što u njima ima, i svu golemu površinu jezera su pokrile. Časak tako - al već bivaju slike bljeđe i bljeđe. Voda hlapi s površine jezera. a s n njom slike ginu, gasnu i ugasnu posvema - al sa dna jezera za njima već se druge slike natiskuju; u slojevima se natiskuju prema površini. A one, što su čas prije bile na površini, već izhlapile u čistu prozirnu maglicu, maglica se digla pod svod zlatni i hvata se na svodu u kaplje bistre rose. Tek časkom blistaju kapi rose razasute širom svoda - a onda se stanu polako, polagano sklizati niz strane svoda, dok se ne vrate opet u jezero.

Svod se uokrug priljubio uz rub jezera kako nikad do vieka ni jedna kapljica u toj igri ne bi bila izgubljena.

I opet se na svodu već nove kapi uhvatile, a na površini nove slike leže, dok se sa dna nove slike stvaraju, i što još čas a prije kaplja rose bijaše na svodu zlatnome to je sad već kao dragulj kapnulo na dno jezera, i već iz ovoga nova slika opet dizati stala k površini.

Zatravljeni stoje Halko i Jasenka - a tko bi bezposlen ovamo došao, taj bi tako zatravljen, okamenjen i ostao, te niti bi nogom niti rukom od čuda pokrenuti mogao. Al jači je posao od svakoga čuda, te u neki tren uhvati Halko Jasenku za ruku:

- Hajdemo, Jasenko, da umolimo Sitivrata.

Oborene glave pristupila djeca, a ne znaš, koji kojega vodi, toliko im noge drhću.

Kad stali pred njega, pogleda Sitivrat djecu i progovori milo:

- Po što dođoste, djeco? - A djeci od njegova glasa budne toplo na srdašcu, i rumen obli obraze, te još više sagnuše glave.

- Po što dođoste? - opet će Sitivrat i pruživši ruku podigne Jasenki glavicu, tako te mu se ona ravno u oči zagledala.

- O! - kliknu Jasenka i dignu obje ručice pram Sitivrata, jer u njegovim očima sve je ugledala, što je tamo u jezeru bivalo. Ne znaš, da li u oku Sitivrata nastaje te u jezero pada, il pak u jezeru nastaje, a u oku se odrazuje.

- Da nam Halkova otca spaseš, - lane Jasenka, a Halko podigne glavu i čeka što će mu se reći.

Sitivratovo se lice učini još blažim i još tužnijim. Pokaza palicom na jezero i reče:

- Ovo am započeo, ovo se ovršiti mora.

I dok je on ovako govorio, ovlada djecom tuga neka, i ni u drugo znali, nego podoše glavicama u krilo Sitivratu, a on ih blago pokri svojim rukama.

A tko bi sad znao, pred onim jezerom i pod zlatnim onim svodom, koliko je vremena prošlo, dok opet Sitivrat progovori:

Ne plačite, djeco! Gledajte, dobro je! - i upre palicom spram onog mjesta na jezeru, gdje se prije Targan sputan vidio.

I tu sad ugledaju Halko i Jasenka, gdje Targan trkom juri preko jelasa. Izmakao dračicama, dok se one eto nenadano sjatile i vragoljaju oko neke vidre, što se loveći ribu zabušila glavom u mulj te sad kmeči i repom močvaru pljeska. A Targan trči trkom - vidi se, jedva sapu hvata. Al evo ga već do kopriva, pa do puteljka, pa do prvih zemunica. - Odlane Halku. Eno majka mu stoji pred zemunicom i razširila radostno ruke: čeka Targana, bio, kakav bio!

- Eno, dobro im je, i nitko da ih ne miče odanle! - reče Sitivrat.

Začas sve umuknu... A onda se začu glas Sitivratov, blag i tužan ko ikada:

- A sad pođite opet, djeco!

- Kuda? - uplašeno i smućeno pogledaše djeca jedno drugo. I sjeti se Jasenka, kad oči opet diže k Sitivratu, kako majka i ona bijahu pošle da nađu Sitivrata i da ga upitaju, rad šta se njih dvie rodile. Drhćući pomisli Jasenka, kako da ovo upita.

Ali već Sitivrat dobrostivo i tihano odmahnu:

- Pođite, djeco! Ako vas dvoje učinite naselje na proplanku, daleko od močvara - dosta je i majčinu i tvom životu.

Odmah Halko i Jasenka osjetiše: poći im je. Kao saneni pokročili spram onih dvaju golemih stabala, kuda unišli bijahu.

Pošli spram izlaza, a Jasenka noseći utvicu zastane drhćući i šapne:

- Klonut će mi ruke, Halko! Da mi je, u što ću metnuti utvicu!

I gle! Uz Jasenku stajala odjedared Lera i reče Jasenki:

- Evo diete! - te joj pruži prost sudić sačinjen od žute slame, a pleten brižno kao da je slama biserom umitana.

Začudio bi se tkogod, odkud mati čak ovdje, i odkud joj sudić? Al Jasenka se ništa ne začudi. Bijaše navikla; da se majka svuda nade, gdje Jasenki uztreba, i da joj sve pruži, što Jasenka zaželi, pa bio to baš i sudić od proste slame, a pod zlatnim svodom Sitivratovim. Obradovala se dakle Jasenka i materi i sudiću, ali joj ništa čudno nije, jedino se začudi, što u Lere više nema crnog rubca na glavi, i što joj je lice radostnije, a kosa nekud sjajnija.

Uhvati dakle Jasenka pleten sudić na ruku i htjede u njega smjestiti utvicu, kako će je lakše nositi.

Ali se u taj ča otme utvica, zaleprša i poleti ravno između onih dvaju stabala pa na utrenik.

Uplaši se Jasenka gdje će ostati bez utvice, da ih vodi - te potrča za utvicom, a za Jasenkom potrča i Halko. Protrčaše djeca između onih dvaju stabala, izletješe na utrenik i dognaše tamo utvicu, što se bijaše spustila na rub utrenika. Sva radostna prihvati Jasenka utvicu i smjesti je u sudić. Ali kad se djeca okrenula, da vide spram onih stabala - ništa se više tamo nije vidjelo, kao da onkraj onih vrata baš ničega nema.

- Hajdemo, Halko, - šapnu Jasenka.

- A mati? - upita Halko.

- Doći će mati, - sigurala Jasenka - i oni pođoše držeći se za ručice.

Ali Lera ne dođe.

Pred onim jezerom ostadoše Sitivrat i mati sami. Sitivrat da do konca vieka nadgleda čitavo jezero i sav život svega svieta, što se tamo odvija, a mati da nadgleda ono jedno mjestance na jezeru, gdje se odvija život njenog djeteta.
IV.
A tko da kazuje, što je poslije od djece bilo?

Ostadoše negdje na proplanku. Na liepom, čistom. Učiniše čistu kolibicu, a utvica, prava šarena utva, bez ijednog zlatnog pera, izvela im pačiće. Živjeli oni, i uviek se na njima poznalo, da su u Sitivrata bili. - I umniji i jači i bolji se učinili. - Te što se boljeg naroda u zemunicama našlo, to nekako napitalo za Halka i za Jasenku te se premjestilo k njima, da bude novo naselje, gdje nema močvare, i gdje nema komaraca.

# data[].attributes.attachment_link.description
U nekoj močvarnoj ravnici tajalo u pradavna doba ljudsko naselje. Nije ga bilo što vidjeti - izdaleka izgledalo kao hrpa krtičnjaka. Nekoliko zemunica a, među njima staze i korov - u polovici oveći prazan prostor. Ne prolazila ovuda ni velika zla ni velika dobra, nego najviše dodijali komarci, a najvećma se čeljad radovala, kad bi što slastno pojela.

# data[].attributes.body
(...) Kad je bilo podne, dodje pred zlatne dvorove bogataša siromašna, otrcana baka. Nosila je u naručju bolesno unuče svoje. (...)

(...) Oj gospodaru - zaplače baka - moje je unuče meni zlatno. Ono u ljeto bere jagode staroj baki, a u zimu nosi suvarke i vatru loži. Ono u večer polaže glavu u moje krilo, i smiješi mi se i drijema na mome krilu, a u zoru opet mi se smiješi prije nego li će u jagode. Unuče je moje, meni siroti, i hrana i sreća. (...)

# data[].attributes.body
(...) Mati je odveć ljubila svoga Milu i nije znala od dragosti što bi s njim. Ribar je čitav dan na ribanju, a ona kod kuće miluje svoga sinka, kao da je još sasvim nejak. A kad tamo Mile je velik, već malone ocu do pojasa, mogao bi i na ribanje s njim. (...)

# data[].attributes.headline
Priča o goropadnom mili i šestorici ptića rodovića

# data[].attributes.subject
Priča o goropadnom mili i šestorici ptića rodovića