# data[].attributes.body
3100 f.v.t. - 1100 f.v.t.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sist oppdatert
Se all aktivitet

Vil du skrive eller endre artikler?
Logg inn eller registrer deg

Om Store norske leksikon

Store norske leksikon er et gratis og fritt tilgjengelig oppslagsverk skrevet av fagfolk på bokmål og nynorsk. Med opptil 3,4 millioner brukere i måneden og 600 000 leste artikler hver dag er leksikonet Norges største nettsted for forskningsformidling. Leksikonet er eid av de norske universitetene og flere ideelle stiftelser/organisasjoner.

# data[].attributes.attachment_link.description
Minoiske kultur er bronsealderkulturen på Kreta. Kulturen hadde sin storhetstid i perioden ca. 2000-1400 fvt.

# data[].attributes.body
1500 f.v.t - 1100 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Anpassad för mellan- och högstadiet

Peloponnesos är namnet på den yttersta spetsen på Grekiska fastlandet, den del som nästan ser ut som en hand. Under antiken fanns en landbrygga mellan fastlandet och Peloponnesos som kallades Korintiska näset så att man kunde gå mellan delarna, men den var samtidigt så smal att det var lätt att försvarar Peloponnesos från anfallare norrifrån. År 1893 grävde man en kanal rakt genom näset så sedan dess är Peloponnesos tekniskt sett en ö, men det går broar mellan Peloponnesos och fastlandet.

När grundades Mykene?

Runt nordvästra delen av Peloponnesos, där landbryggan låg, och på fastlandet norr om landbryggan grundades ett bronsåldersrike vi kallar Mykene ungefär 1600 f.Kr.. Egentligen var det fyra olika städer som slogs ihop under en enda kung: Pylos, Mykene, Thebe och Tiryns. Det största palatset låg i Mykene så därför antar vi att riket styrdes av mykenska kungar.Vad vi vet var det ett krigiskt rike, man har hittat mängder med vapen i olika gömmor. Dessutom var städerna skyddade av murar.

Vi känner inte till så mycket om kungarna i Mykene, förutom en. Det var kung Agamemnon av Mykene som ledde ett gemensamt grekiskt anfall på staden Troja. En berättelse som finns beskriven i "Illiaden", en av världens äldsta böcker.

Guldmask föreställande kung Agamemnon

Finns det någon konst bevarad?

Mykenarna var inte kända för att vara duktiga på konst eller på dans, nej de var kända för att de var en krigarnation. De var duktiga på att bygga fort och slott och bland det som finns bevarat i nutid kan nämnas den pampiga "Lejonporten".

Det finns många minoiska föremål i mykenarnas gravar och utgrävda boplatser så vi vet att Mykene och Kreta hade bra handelsförbindelser med varandra. En handel man till sist bytte ut mot erövring.

Vad hände mellan Minoerna på Kreta och Mykene?

1400 f.Kr. när minoernas rike på Kreta antagligen var svårt skadat av naturkatastrofer gick Mykenarna till attack. Städer erövrades, plundrades och brändes. De rikedomar som funnits i södra Medelhavet flyttades upp till de norra delarna och kungen av Mykene blev både rik och beryktad. Man valde att ha en mykensk kung i Kreta i ungefär 100 år till innan mykenarna beslöt att även plundra Knossos och lämna minoerna åt sitt öde.

Hur vet vi hur det var i Mykene?

Dagligt liv i Mykene, modern tolkning

Mykenerna tog över det minoiska alfabetet men lade till andra bokstäver och skapade ett nytt alfabet som kallas "Linear B". Till skillnad från minoernas alfabet, "Linear A", har man lyckats tyda Linear B. Det mesta som skrevs var olika ekonomiska händelser. Kvitton, skuldförbindelser, skattekvitton osv. Genom detta ser forskarna att folket i Mykene var hårt styrda. Kungen bestämde vad de skulle betala i skattt, var skatten skulle betalas in, vilka som skulle få överskottet osv. Samhället var noggrant rangordnat med kungen i toppen, hans följeslagare under honom, betydelsefulla jordägare under dem osv. Alla visste vilka de kunde bestämma eller bli bestämda över. Den här rangordningen visar att det var en handfull rika och mäktiga män, kungar och storgodsägare, som härskade över en stor mängd fattiga småbönder.

Var mykenarna lika duktiga handelsmän som minoerna?

Minoerna levde på handel, till skillnad från mykenerna som inte verkar ha hållit på med handel alls. Man har visserligen hittat mängder med guldföremål från olika platser runt Medelhavet i Mykene, mykensk keramik på andra platser runt Medelhavet och man vet att de handlade med slavar. Men det är i princip allt. Ändå har arkeologer hittat ett förlist skepp från Kanaan (nuvarande Israel) från den här tiden. Det var på väg till Mykene och det var fullastat med olika handelsvaror, så handel måste ha skett mellan Mykene och omvärlden även om det inte syns i de spår arkeologerna grävt fram.

Hur slutade det?

Mykene gick under runt 1200 f.Kr. Hur det gick till är forskarna inte överens om. Det kan ha varit jordbävningar som raserade städerna, det kan ha varit så att marken man odlade på inte räckte för alla så att befolkningen var tvungen att flytta eller svälta. Det kan ha uppstått inbördeskrig mellan de fyra mykenska städerna eller så kan det ha varit ett annat krigiskt folk, Dorerna, som kom norrifrån. Ett folk som plundrade de mykenska städerna, brände dem och lämnade rikena i ruiner. Antagligen var det en kombination av allt detta som skickade in antikens Grekland i ett mörker. Konsthantverket gick tillbaka och skrivkonsten glömdes bort. Perioden efter Mykenes fall fram till 700 f. Kr. kallas ofta för just "de mörka århundradena".

Människans historia. Encyklopedin, band 6, Göran Burenhult 1993 ISBN 91-7119-716-8

Alla tiders historia Maxi. Cecilia Barnes 2007 ISBN-13 978-91-40-64922-5

Historia Kompakt. Ulf Wagner 1999 ISBN 91-40-63061-7

http://sv.wikipedia.org/wiki/Korinthkanalen

Bildkällor

Samtliga bilder från Wikimedia Commons utom:

Dagligt liv i Mykene: varldenshistoria.se/files/bonnier-his/imagecache/410x273/pictures/mykene.jpg

Åter till historiebokens register,

# data[].attributes.attachment_link.description
Anpassad för mellan- och högstadiet Peloponnesos är namnet på den yttersta spetsen på Grekiska fastlandet, den del som nästan ser ut som en hand. Under antiken fanns en landbrygga mellan fastlandet och Peloponnesos som kallades Korintiska näset så att man kunde gå mellan delarna, men den var samtidigt så smal att det var lätt att försvarar Peloponnesos från anfallare norrifrån.

# data[].attributes.body
1200 f.v.t - 400 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.description
Fenicierna var ett handels- och sjöfararfolk som under antiken levde vid östra delen av Medelhavet (bl.a. i Libanon, Israel, Palestina och Syrien), men som även koloniserade delar av Nordafrika,

# data[].attributes.body
1000 f.v.t. - 100 f.v.t.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Etrusker

Etruria ( Latin)

Karta över etruskernas utbredningsområde

Huvudstad

Religion

Etruskisk mytologi

Bildades

1000 f.kr

Upphörde

100 f.kr

Etrusker ( latin etrusci eller tusci, av grekerna kallade tyrrhenoi, "tyrrhener") var det folk som under forntiden levde i mellersta och norra Italien. Det etruskiska riket kallas även Etrurien (latin Etruria), vilket i sin tur utgör ett historiskt landskap som sedermera kallades Tuscia, varav det moderna namnet Toscana uppkommit.

Man delar traditionellt in den etruskiska civilisationen i följande huvudsakliga tidsperioder: järnåldern 1000-750 f.Kr., den orientaliserande perioden 750-575 f.Kr. som i sin tur uppdelas i en tidig del 750-650 och en sen del 650-575, den arkaiska perioden 575-450 f.Kr., den klassiska perioden 450-300/250 f.Kr. och den hellenistiska eller romerska perioden 250-100 f.Kr.

Historikern Herodotos förde vidare en sägen om etruskerna, att de invandrat till Italien sjövägen från Lydien i Mindre Asien. Herodotos tänkte sig att folk utvandrade i massor på grund av hungersnöd, och seglade västerut där de slog sig ned vid Italiens västkust. En annan teori är att etruskerna som nation uppstod i Italien och att de därmed var infödda, snarare än inflyttade. Den formulerades först av den grekiske historikern Dionysios av Halikarnassos. En tredje teori som förts fram är att de skulle ha kommit till Italien landvägen över Alperna, först tagit Po-dalen i besittning och därefter utbrett sig till mellersta Italien. Under 1800-talet utspelades häftiga akademiska strider i Tyskland mellan företrädarna för olika teorier om etruskernas härkomst. Under senare tid har emellertid de allra flesta forskare inom ämnet enats om att infödings-teorin har mest stödjande evidens. Exakt hur den kulturella processen som resulterade i den etruskiska kulturens framgång gick till, tvistar man dock fortfarande om. Spelade exempelvis grekerna och fenicierna en viktig roll i etruskernas utveckling, eller var den ökande kontakten ett resultat av den tilltagande komplexiteten i deras kultur?

Etruskerna är möjliga att spåra historiskt först - på grund av de första skriftliga fyndens uppskattade ålder - runt 700-talet f.Kr. Man har hittat inskrifter i keramik i södra Etrurien från den tiden. Man är idag överens om att de viktigaste förändringarna som föregick etruskernas uppkomst ägde rum under den femhundraåriga perioden före 700 f.Kr., med andra ord, under den sena bronsåldern och järnåldern. Under den tiden började de första städerna uppstå, vilket var en bidragande orsak till att vissa forskare förut antog att det var en helt ny befolkning som invandrade till området.

För att lättare kunna försvara sig och upprätthålla sitt välde anlade etruskerna sina städer på höjder, vilka de genom murar av sten gjorde svårintagliga. Etrurien var ett slags förbundsstat av tolv städer, bland vilka Tarquinii (det nuv. Tarquinia) skall ha varit den förnämsta. Andra var Arretium ( Arezzo), Caere, även kallad Agylla (det nuv. Cerveteri), Clusium ( Chiusi), Cortona, Perusia ( Perugia), Veji, Velsina eller Volsinii (nu kallad Orvieto, den italienska formen av Urbs vetus, "gamla staden") och Vulci. Under den etruskiska tiden var Florens inte någon betydelsefull ort. Platsen var visserligen, såsom gravarna visat, bebyggd redan före denna tid, men etruskerna ville inte bo på slätten, utan föredrog att bygga sin av starka murar omgivna stad på den närbelägna höjd, som nu kallas Fiesole; sedan romarna gjort sig till herrar i landet, blev Florens åter bebyggt.

Från det etruskiska kärnområdet norr om Tibern utbredde etruskerna sitt område mot norr över Poslätten och ända fram till Alperna, mot söder under 600-talet f. Kr. över Kampanien och Capua. Under samma århundrade erövrades Korsika. Även Rom måste betala skatt till det etruskiska förbundet. 474 f. Kr. besegrade kyméerna i förening med tyrannen Hieron i Syrakusa den eturiska flottan, men ännu i slutet av 300-talet var etruskernas flotta fruktad av grekerna. Vejis erövring av romarna 396 f. Kr. var ett hårt slag för etruskerna, men de utgjorde mäktiga konkurrenter till romarna under hela 300-talet. Redan 424 f. Kr. hade samniterna erövrat Caupua, och 296 f. Kr. förlorade etruskerna Orvieto. Efter det gick romaniseringen av etruskien fort.

Teorier kring etruskerna har varierat kraftigt, med många sinsemellan helt oförenliga teorier konkurrerandes mot varandra. I likhet med flera andra av dagens vetenskapliga ämnesområden var det inte förrän i början på 1800-talet som forskningen om och kring etruskerna systematiserades och började likna dagens metoder. Ett exempel på en uppfattning som var allmänt spridd, men numera förkastad, är att alla målade krukor från Italien tillverkades av etruskerna. Ett annat exempel på en övergiven teori är att det var etruskerna som inspirerade både grekisk och romersk arkitektur.

Den enskilt mest betydande boken för spridningen av etruskisk historia till den engelsktalande delen av befolkningen, var antagligen den brittiske konsulen George Dennis Cities and Cemeteries of Etruria från 1848. På motsvarande vis spelade A. Noël des Vergers L'Étrurie et les Étrusques från 1862- 64 en betydande roll för den franskspråkiga befolkningen. Bilden av etruskerna som spreds i Europa under den tiden gjorde inte ett alltför stort intryck på vissa kommentatorer; den tyske filosofen och filologen Friedrich Nietzsche benämnde dem "de dystra etruskerna".

Innan man kom till insikt om att etruskiskan inte var släkt med något av de andra språken som talades i Italien under den tiden (eller för den delen, med något annat språk man idag känner till överhuvudtaget), försökte man ofta tolka olika texter genom att jämföra orden med exempelvis liknande latinska ord. Detta ledde ofta till bisarra översättningar, och metoden har efter andra världskriget helt och hållet övergivits. Idag försöker man istället ta större hänsyn till i vilken kontext texten återfanns; eftersom man med säkerhet vet att många andra folkslag under samma tid ofta signerade sina dryckeskärl med sina personnamn, kan man dra slutsatsen att det med stor sannolikhet förhåller sig på samma sätt med inskrifterna på etruskiska dryckeskärl, och likadant med andra objekt, som gravstenar och krukor. Man känner idag till ungefär 9 000 etruskiska inskrifter, och man har sedan 1885 samlat dessa i ett stort vetenskapligt verk vid namnet Corpus Inscriptionum Etruscarum.

Detta historiska landskap låg på västkusten av Italien, gränsande i norr till Ligurien, varifrån det skildes genom floden Macra (nu Magra), i öster och söder till Apenninerna och Tibern samt i väster till Medelhavet. Det var till en del upptaget av utsprång från den nyss nämnda bergskedjan och till en annan del (i s.ö.) uppfyllt av vulkaniska berggrupper. De bördigaste delarna låg vid Apenninernas fot, kring Tiberns och Arnos övre lopp. Man hade stora skogar som gav timmer till export; på de vidsträckta betesmarkerna fanns boskap i stora mängder. Man odlade mycket vin, även om det inte ansågs vara av bästa sort. På ön Ilva ( Elba) fanns betydande järngruvor. Landet hade dessutom tillgång på koppar, silver och guld, marmor (i E:s nordligaste del, kring staden Luna), som värderades högt, alabaster och lera, som lämpade sig för tillverkning av lerkärl, samt svavelbad. Kusttrakten var hälsovådlig bland annat beroende på förekomsten av malaria, men till följd av invånarnas arbete inte så farlig som i vår tid.

Utom Etrurien var även andra italienska områden längre eller kortare tid i etruskernas besittning. De innehade såväl Kampanien, trakten söder om Latium, med Vesuvius, som en stor del av Italien norr om Apenninerna, omkring Po (av romarna kallad Etruria circumpadana). I vart och ett av dessa båda områden talas, liksom i Etrurien, om ett förbund av tolv etruskiska städer. Bland dem i Kampanien märks Capua, och bland dem i Po-landet var Felsina (det nuv. Bologna) den förnämsta. Namnet Felsina är detsamma som eller åtminstone mycket nära besläktat med Velsina, den etruskiska formen av Volsinii.

Genom sin härkomst från de östra Medelhavsländerna och genom den livliga beröring med dessa länder, som etruskerna alltjämt underhöll, var dessa i besittning av en hög kultur, högre än den, som förut funnits i deras land, och högre än den, som fanns i angränsande delar av Italien. Etruskerna utövade i följd härav ett mycket stort inflytande på kulturutvecklingen inom den Apenninska halvöns mellersta och norra del, liksom grekerna gjorde inom den sydligaste delen av halvön. Det etruskiska inflytandet var särskilt starkt i Rom som låg invid Etruriens gräns och där enligt traditionen kungar av etruskisk härstamning (såsom den från Tarquinii inflyttade Tarquinius Priscus) en tid härskat.

De etruskiska städerna blev med tiden relativt avancerade för sin tid. Bland de mest betydande städerna återfinns:

Det är svårt att idag säga hur den etruskiska religionen egentligen var beskaffad. För det första är de enda utförliga skriftliga källor vi har kvar skrivna av sentida romare och greker, som i flera aspekter ofta underskattade etruskerna. För det andra är de arkeologiska fynden som kan kopplas samman med religiösa trosföreställningar dunkla och svårtolkade. Därtill måste man ta det faktum i beaktande, att de föremål som idag har hittats i samband med begravningsplatser och utsmyckad keramik, med all säkerhet tillhörde den aristokratiska eliten som med tiden uppstod bland etruskerna. Det är därför inte säkert att de kan sägas vara talande för befolkningens religiösa trosföreställningar som helhet.

Man har emellertid lyckats tyda en del, och vi vet med relativt stor säkerhet vissa saker om etruskernas mytologi. Etruskerna hade kontakt med grekerna och i likhet med andra områden, spred sig även grekernas mytologiska världsbild till viss del till etruskerna. Den antropomorfa synen på gudarna härstammar exempelvis från grekerna; likaså de faktiska enskilda gudomliga personligheterna. Tempel var inte någonting som den religiösa utövningen krävde, men man tror att förekomsten av etruskiska tempel berodde på en slags medborgerlig stolthet, vilket även det var en grekiskimporterad idé. Etruskernas tempel skiljde sig dock en del från grekernas. Från den romerska arkitektursförfattaren Vitruvius vet vi att de var kvadratformade, med stöttande pelare nära ingången och med en enkel bakvägg. Det innersta rummet ( cella) var antingen indelat i tre kammare eller så bestod det av en kammare med öppna flyglar på varje sida. Taket låg ofta lägre än i grekiska tempel. Det största etruskiska templet byggdes på Capitolium i Rom, och invigdes i slutet av 600-talet f.Kr. Det hade både tre kammare och öppna flyglar, och tre rader av pelare på framsidan.

Man offrade diverse föremål och djur till gudarna; inte bara i templen utan vid öppna helgedomar, som ibland låg utanför templet. Det kunde alltså finnas offeraltare utan tempel, och de spelade till och med en större roll än templen på vissa platser. Man offrade förutom djur, även mat och dryck och ibland egenkomponerade föremål som placerades i små skattkammare. När dessa kammare blev fulla tömde man dem och begravde föremålen. Andra vanliga gåvor var utsmyckad keramik och små terrakottafigurer. I norra Etrurien har man hittat figurer gjorda av brons, som tros ha använts vid särskilt högtidliga tillfällen.

Mycket tyder på att etruskerna hade en uppfattning om ett liv efter döden. Man begravde exempelvis högt uppsatta personer tillsammans med dyra föremål och tecknade på gravens insida. En före detta härskare begravdes så att han skulle kunna ha uppsikt över staden. Förfädersdyrkan kan ha förekommit, vilket stöds av det faktum att det var ett relativt utbrett fenomen hos grekerna. Hur etruskerna tänkte sig att efterlivet var beskaffat kan man endast spekulera i, baserat på gravkonsten. De första bilderna på demoner är från 500-talet f.Kr. och man tycks ha varit inspirerade av den grekiske dödsguden Hades.

Redan under 700-talet f.Kr. var etruskerna förtrogna med skrivkonsten. Deras alfabet var ursprungligen detsamma som det av grekerna använda. Den kultur som etruskerna utvecklade är identifierbar och har sin början på 800-talet f.Kr. Hur högt konsten redan tidigt stod i Etrurien visas såväl av gravkamrarnas väggmålningar, bland vilka flera är ett halvt årtusende äldre än målningarna i Pompeji, som av de i bränd lera och brons utförda konstverken (på sarkofagerna framställda bilder av de avlidna, statyer, statyetter, reliefer med mera Om den etruskiska konstslöjdens höga ståndpunkt vittnar bl.a. många utomordentligt fina guldarbeten med ornament av pålödda, nästan stoftfina guldkorn ("granuléarbeten").

Veji, beläget ej långt från Rom, erövrades av romarna 396 f.Kr. och det föga mer avlägsna Caere 353. Före 270 hade hela Etrurien erkänt Roms överhöghet. Före mitten av 300-talet blev även Kampanien romerskt. Etruskernas välde i norra Italien hade redan omkr. 400 störtats av gallerna. Felsina fick då det galliska namnet Bononia (samma namn som Boulogne i Frankrike). Även sedan Etrurien förlorat sin självständighet och det etruskiska språket vikit för latinet, levde emellertid det etruskiska folket kvar, om än starkt uppblandat med italienare. Den stora roll, som Toscana i långt senare tid spelat i Italiens konst- och litteraturhistoria, har utan tvivel till stor del sin förklaring i etruskernas höga kultur under forntiden.

Estruskiska kvinnors ställning tilldrog sig stort intresse av de samtida romarna och grekerna.

Informationen om etruskernas samhälle är knapphändig men kvinnor hade av allt att döma en hög ställning. De etruskiska stadsstaterna, som likt Rom först var kungadömen och sedan republiker, framstår som likartade Rom, där kvinnor kunde spela inflytelserika roller i politiska elitfamiljers kontaktnät. Etrusker räknade sin härkomst från både fadern och modern, och kvinnor hade både familjenamn och ett individuellt förnamn, vilket tyder på att de var rättsligt oberoende, och gravskicket tyder på att de kunde vara ekonomiskt oberoende. Etruskisk konst tydliggör att kvinnor inte var segregerade utan fritt umgicks med män vid idrottstävlingar och symposier, där män låg till bords och festade tillsammans med hustrur och gäster.

Detta framstod som skandalöst för grekerna, vars fester kunde urarta till sexuella orgier och som deras hustrur förbjöds delta i, och etruskiska kvinnor beskrevs därför av grekerna som sexuellt utsvävande. Sedan den etruskiska kungafamiljen hade förvisats från Rom 509 f.Kr. och den romerska republiken hade grundats framställde romarna ofta etruskerna som sedeslösa och utsvävande, och etruskerna framställdes därför som ett dåligt exempel. Romarna såg i stället en bättre föredöme i den grekiska kulturen, vars kvinnosyn var betydligt strängare. Ändå kom kvinnans ställning i antikens Rom att snart bli betydligt mer fri än i det antika Grekland, och företer i själva verket mer likhet med kvinnors ställning hos etruskerna.

Då den romerska kulturen i så hög grad var påverkad av den etruskiska, har således denna senare medelbart utövat stort inflytande på alla de folk, som blev delaktiga av den romerska kulturen. Direkt, genom handel, har även invånarna i Alpländerna och mellersta Europa rönt inverkan av etruskerna. Visserligen är den åsikt oriktig, som en tid vann tilltro, att mellersta och norra Europas folk skulle ha etruskerna att tacka för kännedomen om bronsen. Men det är mycket sannolikt, att de senare kraftigt bidragit till spridandet av järnets bruk i länderna norr om Alperna; då etruskerna kom till Italien, hade de redan lärt känna denna nya metall.

Kungariket Roms femte kung, Lucius Tarquinius Priscus (den äldre), var enligt traditionen den förste etruskiske kungen. Han regerade 616 - 578 f.Kr.

Roms förste konsul, Lucius Junius Brutus, var även han av etruskisk härkomst.

Etruskerna har sålunda spelat en stor roll såsom förmedlare mellan kulturfolken i Orienten och invånarna i många av Europas länder. Om deras livliga beröring med Grekland och österlandet vittnar otaliga i Etrurien funna arbeten från det östra Medelhavsområdet (silverkärl och andra saker av feniciskt ursprung, grekiska målade vaser av terrakotta med mera). Och deras handel med mellersta Europa kan vi lära känna genom de många arbeten av etruskisk härkomst, som uppgrävts i länderna norr om Alperna (kärl och andra arbeten av brons med mera).

Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från Nordisk familjebok, Etrurien, 1904-1926.

Haynes, Sybille, Etruscan Civilisation - A Cultural History (2000), London, ISBN 0-7141-2228-9

Spivey, Nigel och Stoddart, Simon, Etruscan Italy (1990), London, ISBN 0-7134-6521-2

Barker, Graeme och Rasmussen, Tom, The Etruscans (1998), ISBN 0-631-17715-9

1. ^ Barker och Rasmussen (1998), s. 44

2. ^ Båda exemplen från Barker och Rasmussen (1998), s. 2-3.

3. Nietzsche, Friedrich, ^ Tragedins födelse, s. 30.

4. ^ Vitruvius beskrivning hämtad från Barker och Rasmussen (1998), s. 219-223.

5. ^ Billing, Nils, Carlsson, Susanne, Hedlund, Ragnar, Klynne, Allan, Lindblom, Michael & Montgomery, Hugo, Antiken: från faraonernas Egypten till romarrikets fall, Första utgåvan, Natur & kultur, Stockholm

6. ^ Billing, Nils, Carlsson, Susanne, Hedlund, Ragnar, Klynne, Allan, Lindblom, Michael & Montgomery, Hugo, Antiken: från faraonernas Egypten till romarrikets fall, Första utgåvan, Natur & kultur, Stockholm

# data[].attributes.attachment_link.description
Etrusker Etruria ( Latin) Karta över etruskernas utbredningsområde Huvudstad Religion Etruskisk mytologi Bildades 1000 f.kr Upphörde 100 f.kr Etrusker ( latin etrusci eller tusci, av grekerna kallade tyrrhenoi, "tyrrhener") var det folk som under forntiden levde i mellersta och norra Italien.

# data[].attributes.headline
OLYMPISKA SPELEN. Sker var 4:e år i Olympia. 

# data[].attributes.subject
OLYMPISKA SPELEN. Sker var 4:e år i Olympia. 

# data[].attributes.body
ca 776 f.v.t ?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Våra dagars tävlingsidrott har sina rötter i antikens Grekland och de flesta av oss är förmodligen medvetna om att även de olympiska spelens ursprung är grekiskt. Men här brukar kunskaperna om spelens antika historia ta slut för de flesta. Det kan därför vara i sin ordning att berätta lite mer om de olympiska spelens ursprung och historia under antiken.

Spelen hölls i Olympia vart fjärde år

I antikens Grekland var de olympiska spelen en viktig högtid som hölls till guden Zeus ära. Hela det olympiska evenemanget utspelade sig i Olympia som var en helig ort på halvön Peloponnesos i södra Grekland. Platsen var uppkallad efter det heliga berget Olympos där gudarnas hem - Olympen - låg enligt den grekiska mytologin. I de grekiska myterna berättas nämligen om hur gudar och döda hjältar ibland samlades i Olympen för att tävla i olika idrotter.

# data[].attributes.attachment_link.description
De olympiska spelen är idag det absolut största internationella idrottsarrangemanget och får därmed högst mediebevakning av all världens idrott. Men tävlingarna har en lång historia och

# data[].attributes.headline
ROMULUS och REMUS - grundar Rom enligt myt. 

# data[].attributes.subject
ROMULUS och REMUS - grundar Rom enligt myt. 

# data[].attributes.body
753 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Uppslagsorden Romulus och Remus leder hit. För andra betydelser av de orden, se Romulus (olika betydelser), respektive Remus (olika betydelser).

Romulus var enligt romersk mytologi den som tillsammans med sin tvillingbror Remus grundade Rom den 21 april 753 f.Kr och, efter att ha dödat sin bror, blev det romerska kungadömets första kung med regeringstiden på 753 f.Kr.- 716 f.Kr. Enligt legenden var tvillingarna söner till krigsguden Mars och vestalen Rhea Silvia. Som nyfödda sattes de ut för att dö men blev räddade av en varginna som gav dem di.

Romulus enligt romersk mytologi

Romulus och Remus förekommer på olika sätt i de romerska och grekiska sägnerna. Den mest utförliga versionen har nedtecknats av den romerske historieskrivaren Titus Livius, som dog år 17 e. Kr. och alltså levde mer än 700 år senare än sagans huvudpersoner.

Titus Livius berättelse är i huvudsak följande: Konungen i den latinska staden Alba Longa, Numitor, avsattes från tronen av sin yngre broder, Amulius, som lät döda hans söner och göra dottern, Rhea Silvia, till vestalisk jungfru i Vestas tempel, detta var för att hon där inte fick ha sexuellt umgänge som jungfru. Detta ledde då till att det inte fanns någon att ta över tronen utan att den gick till Amulius själv. Men krigsguden Mars hade redan blivit hopplöst förälskad i Rhea Silvia och besökte henne i templet. Hon födde därefter tvillingar. Amulius lät då sätta ut barnen i ett tråg i Tibern. De flöt emellertid i land vid palatinska bergshöjden och påträffades där av en varginna, som ammade dem. Snart blev de upptagna av en herde, Faustulus. De båda ynglingarna, kallade Romulus och Remus, växte upp bland herdarna och strövade omkring i skog och mark. Vid ett tillfälle kom de i strid med Numitors folk, varpå följde upptäckten av deras härkomst. Nu blev Amulius dödad av ynglingarna och Numitor återuppsatt på tronen. Själva beslöt de att grundlägga en stad i den trakt, där de växt upp. Men de båda bröderna blev osams över var de skulle sätta upp stadens murar och då blev Romulus så arg att han mördade sin bror och byggde upp staden själv.

Romulus ordnade samhället med dess militära och politiska institutioner, öppnade en fristad för slavar och fredlösa, skaffade hustrur till sina män genom att låta röva sabinernas ungmör vid en fest, dit de inbjudits, och utkämpade flera krig. Fejden med sabinerna efter kvinnorovet slutade med att båda stammarna förenades; sabinkonungen Titus Tatius blev Romulus medregent. Slutligen skall Romulus vid en mönstring på Marsfältet ha under ett oväder blivit upptagen till himmelen, varefter han av sitt folk dyrkades som dess skyddsgud under namn av Quirinus.

Romulus enligt historieforskningen

När Livius skrev ned den gamla berättelsen framställde han Romulus och Remus som historiska personer men var skeptisk till vissa inslag i berättelsen om dem. Han tvivlar på att det verkligen var Mars som var far till pojkarna och menar att den påstått gudomliga inblandningen kan ha varit Rhea Silvias sätt att dölja att hon brutit mot vestalernas krav på jungfrulighet. Han för också fram en teori om att det inte var en varginna utan en prostituerad kvinna som räddat pojkarna, detta eftersom båda kallas lupa på latin. Kanske, menar Livius, var herden Faustulus den prostituerade kvinnans make.

I forntiden menade man alltså att Romulus grundlagt Rom och gett staden sitt namn. Forskare under det tidiga 1900-talet tolkade traditionen på ett annat sätt och lade fram teorin att sagan i efterhand uppfunnit Romulus som det redan befintliga Roms grundläggare och namngivare. I så fall skulle man emellertid i anslutning till namnet Roma snarast ha väntat formen Romus. Enligt en teori är Romulus visserligen inte att betrakta som någon historisk personlighet, men han är, vad namnet angår, representant för en gammal ansedd släkt som omtalas på flera ställen i antika källor, den romuliska, gens Romulia ( Romilia), vars medlemmar hette Romilii. Denna släkt påträffas även på etruskiskt område (jämför etruskiska släktnamnet rumlne). En annan form för detta namn var etruskiskans ruma, latin Roma, ett namn, som även synes ha betecknat en släktens boningsplats vid Tiber och som sedermera, troligen med undanträngande av ett ursprungligare latinskt namn, kommit att beteckna hela samhället Rom. På samma sätt har Remus antagits vara eponymos för en släkt Remmii, etruskiska remne, vars boningsplats torde ha varit Remona eller Remoria på Aventinus, ett ställe, som hos antika författare betecknas dels som Remus bostad, dels som den plats, varifrån han iakttog de i sagan omnämnda fågeltecknen.

I det tidiga 2000-talets forskning diskuteras sagans symboliska betydelse som en skildring av ett Rom som redan från början präglats av brodermord och inbördeskrig. De båda tvillingarna har också sett som representanter för olika samhällsklasser eller etniska grupper, eller som en återspegling av att det romerska samhälle som tecknade ned sagan hade två konsuler. De har också tolkats som en version av en myt om gudomliga tvillingar som funnits på många håll i världen, med de bibliska Kain och Abel som ett exempel.

Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från Nordisk familjebok, Romulus, 1904-1926.

^ . "805-806 (Nordisk familjebok / Uggleupplagan. 23. Retzius - Ryssland)". runeberg.org. För ytterligare läsning hänvisas där till Wilhelm Schulze "Zur geschichte lateinischer eigennamen" (1904; s. 579 ff.) . 1 januari 1916http://runeberg.org/nfcc/0449.html.

# data[].attributes.attachment_link.description
Uppslagsorden Romulus och Remus leder hit. För andra betydelser av de orden, se Romulus (olika betydelser), respektive Remus (olika betydelser). Romulus var enligt romersk mytologi den som tillsammans med sin tvillingbror Remus grundade Rom den 21 april 753 f.Kr och, efter att ha dödat sin bror, blev det romerska kungadömets första kung med regeringstiden på 753 f.Kr.- 716 f.Kr.

# data[].attributes.body
700 f.v.t - 746 e.v.t

# data[].attributes.body
700 f.v.t

# data[].attributes.body
509 f.v.t.

# data[].attributes.headline
SPARTA - stark statsstad med fokus på krigarkonsten

# data[].attributes.subject
SPARTA - stark statsstad med fokus på krigarkonsten

# data[].attributes.body
500 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.description
Stadsstaten Sparta var en politisk och militär stormakt i antikens Grekland (se karta). Hela det spartanska samhället var militärt organiserat och genomsyrat av en säregen krigisk livsstil.

# data[].attributes.headline
PERSERKRIGEN - krig mellan grekiska stadsstater och det persiska riket

# data[].attributes.subject
PERSERKRIGEN - krig mellan grekiska stadsstater och det persiska riket

# data[].attributes.body
490 f.v.t. - 479 f.v.t

# data[].attributes.headline
KLASSISKA GREKLAND - nu föds konst, litteratur, musik, teater osv. 

# data[].attributes.subject
KLASSISKA GREKLAND - nu föds konst, litteratur, musik, teater osv. 

# data[].attributes.body
480 f.v.t - 323 f.v.t

# data[].attributes.body
469 f.v.t - 399 f.v.t

# data[].attributes.body
427 f.v.t - 347 f.v.t

# data[].attributes.body
384 f.v.t - 322 f.v.t

# data[].attributes.headline
PELOPONNESISKA KRIGEN - Aten och Sparta slåss om makt över hela Grekland. (Sparta vinner). 

# data[].attributes.subject
PELOPONNESISKA KRIGEN - Aten och Sparta slåss om makt över hela Grekland. (Sparta vinner). 

# data[].attributes.body
431 f.v.t - 404 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Peloponnesiska kriget var en serie väpnade konflikter i det antika Grekland mellan åren 431 och 404 f.Kr. Striden stod mellan det attiska sjöförbundet, under Aten och det peloponnesiska förbundet under Sparta.

Den enda orsaken till kriget var att Sparta och dess allierade inte längre ville acceptera Atens växande makt. Atenarnas strategi gick ut på att lägga Attika öppet och låta lantbefolkningen söka skydd inom Atens murar och den långa muren mellan Aten och Pireus. Man lade vikten på herraväldet till sjöss och på de starka finanserna samt låta flottan sköta tillförseln av förnödenheter till den ointagliga staden samtidigt som man genom strider utmattade fienden.

Kriget var länge jämnt mellan de stridande parterna och 422 slöts en fred som dock blev kortvarig. Ett nytt skede i började 415 då atenarna sände en stor flotta till Syrakusa på Sicilien för att säkra kontrollen även över de greker som levde i väster. Företaget slutade med ett katastrofalt nederlag 414 varvid Aten blev starkt försvagat. Spatanerna fick fotfäste i Dekeleia på Attika och stoppade därmed atenarnas framstötar. Med hjälp av perserna stärkte de också sin sjömakt, medan flera medlemmar i attiska sjöförbundet drog sig ur anslutningen till Aten.

Trots stora kraftansträngningar kunde Aten i längden inte stå emot fienden och nederlaget i sjöslaget mot peloponnesiska förbundets flotta 404 blev avgörande. Aten tvingades året efter att sluta fred med hårda fredsvillkor vilka gjorde slut på dess ledande sjömakt.

Ett kort period efter kriget regerades Aten av en oligarkisk styrelse, de trettio tyrannerna, en reaktionär regim kontrollerad och tillsatt av Sparta. Dessa störtades efter ett års våldsregemente och demokratin återinfördes 402.

Litteratur

Ett samtida vittne är den grekiske historieskrivaren Thukydides, som själv hade haft ett högt befäl i atenarnas flota under peloponnesiska kriget. Han skildrar kriget i verket Historia om det peloponnesiska kriget

I komedin Lysistrate, skriven av Aristofanes 411 f. Kr., försöker Lysistrate tillsammans med kvinnor från Aten och Sparta få ett slut på kriget genom att hålla en sexstrejk.

# data[].attributes.attachment_link.description
Peloponnesiska kriget var en serie väpnade konflikter i det antika Grekland mellan åren 431 och 404 f.Kr. Striden stod mellan det attiska sjöförbundet, under Aten och det peloponnesiska förbundet under Sparta. Den enda orsaken till kriget var att Sparta och dess allierade inte längre ville acceptera Atens växande makt.

# data[].attributes.headline
Makedonien erövrar de grekiska stadsstaterna. Kung Filip II (Alexanders pappa)

# data[].attributes.subject
Makedonien erövrar de grekiska stadsstaterna. Kung Filip II (Alexanders pappa)

# data[].attributes.body
338 f.v.t.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Filip av Makedonien leder hit. För fler kungar med samma namn, se Filip av Makedonien (olika betydelser)

Filip II av Makedonien ( grekiska: Фίλιππος Β΄), emellanåt kallad enbart Filip av Makedonien, född 382 f.Kr. i Pella, död 336 f.Kr. i Aigai ( mördad), var regent i Makedonien från 359 f.Kr. till sin död. Han var gift med Olympias och son till Amyntas III och Eurydike I av Makedonien. Han var också en av historiens först dokumenterade vikingar, ett ord som användes i Fornengelska, som översättning för pirat, när han under en tid ägnade sig åt sjöröveri.

Filip II var grundaren av den makedonska stormakten som ytterligare utvidgades genom hans son Alexander den store.

Som ung hade Filip vistats i Thebe som gisslan och lärt sig Epaminondas moderna stridsteknik som han senare skulle modifiera och som kom att kallas den makedonska falangen. Filips politiska mål var att göra Makedonien till en stormakt. Han blev kung över Makedonien under svåra tider. Landet var nästan på randen till kollaps, dess grannar var redo att sätta stopp för dess existens och den makedonska staten hade ytterligare försvagats av inre oro.

Han utbildade en elitarmé av yrkessoldater som fick öva sig i framgångsrika mindre uppdrag. Detta fick flera av de grekiska stadsstaterna att söka hjälp hos honom. I Aten hade Filip ett parti som verkade till hans förmån men också en stor motståndare i den vältalige Demosthenes som lyckades övertala atenarna att gå i krig mot Filip. Slaget stod vid Chaironeia 338 f.Kr och blev en stor seger för Filip som gav Makedonien en ledarställning i förhållande till de övriga grekiska staterna.

Filip började senare förbereda angreppet mot perserriket, men mördades av Pausanias av skäl som är omdiskuterade.

1. flera författare, ^ Dizionario di Storia , 2011, Treccani's Dizionario di Storia ID: filippo-ii-re-di-macedonia, omnämnd som: Filippo Ii Re di Macedonia, läst: 2 februari 2021, (Källa från Wikidata)

2. ^ Stora ryska encyklopedin, Большая Российская энциклопедия, 2004, ISBN 978-5-85270-320-0, omnämnd som: ФИЛИ́ПП Ii, Stora ryska encyklopedin-ID: 4712347, läs online, läst: 2 februari 2021, (Källa från Wikidata)

3. ^ Encyclopædia Britannica , Encyclopædia Britannica Online-ID: biography/Philip-II-king-of-Macedonia topic/Britannica-Online, omnämnd som: Philip Ii, läst: 2 februari 2021, (Källa från Wikidata)

4. hämtat från: ^ bulgariskspråkiga Wikipedia, (Källa från Wikidata)

5. , Real'nyj slovar' klassitjeskich drevnostej po Ljubkeru, "... она была воспитана своим дядей Аримбасом и в 358 или 357 г. до Р. Х. вышла замуж за Филиппа Македонского, который узнал ее в Самофракии.", ^ (Källa från Wikidata)

6. , Real'nyj slovar' klassitjeskich drevnostej po Ljubkeru, ^ (Källa från Wikidata)

7. , Real'nyj slovar' klassitjeskich drevnostej po Ljubkeru, ^ (Källa från Wikidata)

8. ^ Nationalencyklopedin, på internet, 3 november 2009, uppslagsord: Filip II

Externa länkar

# data[].attributes.attachment_link.description
Filip av Makedonien leder hit. För fler kungar med samma namn, se Filip av Makedonien (olika betydelser) Filip II av Makedonien ( grekiska: Фίλιππος Β΄), emellanåt kallad enbart Filip av Makedonien, född 382 f.Kr. i Pella, död 336 f.Kr. i Aigai ( mördad), var regent i Makedonien från 359 f.Kr.

# data[].attributes.headline
Alexander den store tar över och erövrar det persiska riket.

# data[].attributes.subject
Alexander den store tar över och erövrar det persiska riket.

# data[].attributes.body
336 f.v.t - 323 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.description
Alexander den store (356-323 f.Kr) eller Alexander III som var hans egentliga kunganamn, var en makedonisk kung som enade grekerna och ledde dem i erövringen av det väldiga perserriket, vilket

# data[].attributes.headline
HELLENISTISKA PERIODEN - det grekiska sprids!

# data[].attributes.subject
HELLENISTISKA PERIODEN - det grekiska sprids!

# data[].attributes.body
323 f.v.t. - 146 f.v.t

# data[].attributes.headline
Olympiska spelen förbjuds av romerska kejsaren Theodosius

# data[].attributes.subject
Olympiska spelen förbjuds av romerska kejsaren Theodosius

# data[].attributes.body
393 e.v.t.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Theodosius I, även känd som Theodosius den store, född 11 januari 347 i Coca, Spanien, död 17 januari 395 i Milano, var en romersk general som valdes till romersk kejsare och regerade från 379 till sin död. Theodosius var den siste kejsaren som regerade över hela det Romerska riket. Han är även känd som den kejsare som gjorde kristendomen till statsreligion.

Theodosius var son till den romerske fältherren Flavius Theodosius, som under kejsar Valentinianus krigade i Britannien och Afrika men blev avrättad år 376 på befallning av kejsar Gratianus. Han utmärkte sig under faderns fälttåg, och utnämndes efter att kejsar Valens stupat i strid mot goterna vid Adrianopel år 378 av Gratianus till medkejsare år 379 över imperiets östra del med särskilt ansvar för att reda upp situationen med goterna. Han hejdade goternas anfall, tillät en del av dem att bosätta sig inom rikets gränser och bringade lugn och ordning i förhållandena. Han kom till en överenskommelse med goterna som fick bosätta sig på Balkan samtidigt som de försvarade de romerska gränserna där.

Kejsar Theodosius är känd för att ha förföljt hedendomen och arianismen, avskaffat religionsfriheten och gjort kristendomen till officiell statsreligion i hela riket. Han sammankallade 381 det Första konciliet i Konstantinopel. Han anses också ha givit tillstånd till den kristne ärkebiskopen i Alexandria, Theofilos att förstöra Serapeion-templet i Alexandria år 389. År 391 lät Theodosius släcka den eviga elden i Vestatemplet och förbjöd vestalerna att fortsätta sin verksamhet. Han förbjöd också de olympiska spelen 393 med förevändningen att det var en hednisk festival.

Sedan fältherren Magnus Maximus gjort uppror mot Gratianus, som blev mördad 383, och fördrivit Valentinianus II måste Theodosius till en början erkänna Maximus som kejsare i Västerlandet. Maximus besegrades dock av Theodosius som återinsatte Valentinianus. Denne avled i Gallien under oklara omständigheter 392 och Theodosius fick då åter ingripa. Efter ett häftigt, men snart avslutat krig 394, blev Theodosius härskare över hela Romerska riket, som nu för sista gången var samlat under en kejsare. Theodosius förordnade att riket efter hans död skulle delas mellan hans två söner, Arcadius den östliga delen och Honorius den västliga.

Externa länkar

# data[].attributes.attachment_link.description
Theodosius I, även känd som Theodosius den store, född 11 januari 347 i Coca, Spanien, död 17 januari 395 i Milano, var en romersk general som valdes till romersk kejsare och regerade från 379 till sin död. Theodosius var den siste kejsaren som regerade över hela det Romerska riket.

# data[].attributes.headline
Det första PUNISKA kriget. Mellan Karthago och Rom (till havs)

# data[].attributes.subject
Det första PUNISKA kriget. Mellan Karthago och Rom (till havs)

# data[].attributes.body
264 f.v.t - 241 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Första puniska kriget var det första av de tre puniska krigen och utkämpades 264-241 f.Kr. mellan Romerska republiken och Karthago.

År 264 f.Kr. lyckades mamertinerna (marssönerna), en grupp legosoldater från Italien, tillskansa sig Messana (nuvarande Messina) på Sicilien. Med Messana som bas genomförde de räder mot andra områden på Sicilien. Hieron II, Syrakusas diktator, beslöt sig för att anfalla Messana. Eftersom mamertinerna visste att de inte ensamma skulle kunna hålla stånd mot Syrakusa begärde de hjälp från Karthago. Karthago skickade hjälp till Messana och tog borgen i besittning. Dock ångrade mamertinerna sig och begärde hjälp från Rom. Rom skickade då Appius Cladius Caudex med en större styrka över Messinasundet och tog hela Messana i besittning, vilket blev startskottet för det första puniska kriget. Samtidigt gick Syrakusa över på Roms sida.

År 260 f.Kr. vann Rom ett slag över Karthago nära staden Mylae. Efter slaget blev karthagerna mer och mer trängda men lyckades bita sig fast i städerna eftersom de kunde försörjas från havet. Romarna bestämde sig då för att rusta upp sin flotta. År 256 f.Kr. lyckades romarna vinna en seger över Karthago i slaget vid Kap Eknomos. Man bestämde sig efter segern för att skicka en armé, ledd av Marcus Atilius Regulus, till Afrika. Han besegrades dock och togs tillfånga av den spartanske generalen Xanthippos. Därefter kom kriget att koncentreras till området kring Sicilien.

År 254 f.Kr. intogs Panormus ( Palermo) av romarna men därefter skedde inget avgörande slag mellan romarna och punerna (karthagerna), ledda av Hamilkar Barkas, på Sicilien. I stället avgjordes kriget efter en stor romersk seger till sjöss vid Egadiska Öarna. Författaren Seneca skrev 50 år efter slaget att i striden som ägde rum den 10 mars år 241 f.Kr. involverade 400 skepp och 100.000 man. Romarna vann med list, genom gömma sina båtar bakom en ö i den Egadiska ögruppen och överraskade därmed fienden. Karthago tvingades då avstå från Sicilien och Sardinien samt erlägga ett stort skadestånd på 3200 talenter.

Goldsworthy, Adrian: Puniska krigen (2003)

Barry Cunliffe: Det romerska riket, svensk översättning: Sune Karlsson. ISBN 91-7640-101-4

Rudi Thomsen: Bra böckers världshistoria. Band 2, Högkulturerna tar form: 1200-200 f. Kr.. översättning: Ingrid och Tryggve Emond. Höganäs : Bra böcker, 1995. ISBN 91-7119-884-9

# data[].attributes.attachment_link.description
Första puniska kriget var det första av de tre puniska krigen och utkämpades 264-241 f.Kr. mellan Romerska republiken och Karthago. År 264 f.Kr. lyckades mamertinerna (marssönerna), en grupp legosoldater från Italien, tillskansa sig Messana (nuvarande Messina) på Sicilien. Med Messana som bas genomförde de räder mot andra områden på Sicilien.

# data[].attributes.headline
Det andra PUNISKA kriget. Mellan Karthago och Rom (utanför Rom med hjälp av Hannibal och elefanter)

# data[].attributes.subject
Det andra PUNISKA kriget. Mellan Karthago och Rom (utanför Rom med hjälp av Hannibal och elefanter)

# data[].attributes.body
218 f.v.t - 201 f.v.t.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Andra puniska kriget

Del av Puniska krigen

Västra Medelhavet 218 f.Kr. Italienska städer och keltiska stammar som anslöt sig till Hannibal efter invasionen av Italien avbildas i blått.

Stridande

Romerska republiken
Aitoliska förbundet
Pergamon
Numidien

Karthago
Syrakusa
Makedonien
Andra grekiska stater

Befälhavare och ledare

Publius Cornelius Scipio†,
Tiberius Sempronius Longus †
Publius Cornelius Scipio Africanus,
Gaius Flaminius†,
Fabius Maximus,
Claudius Marcellus†,
Lucius Aemilius Paullus†,
Gajus Varro,
Marcus Livius Salinator,
Gaius Claudius Nero,
Gnaeus Cornelius Scipio Calvus†,
Masinissa,
Marcus Minucius Rufus†,
Gnaeus Servilius Geminus †

Hannibal, son till Hamilkar Barkas,
Hasdrubal, son till Hamilkar Barkas†,
Mago, son till Hamilkar Barkas†,
Hasdrubal Gisco†, Syfax,
Hanno den äldre†,
Hasdrubal den skallige,
Hampsicora†,
Maharbal,
Filip V

Styrka

782 000+

727 000+

Förluster

300 000+

316 000+

Andra puniska kriget var ett av de puniska krigen som 218-201 f.Kr. utkämpades mellan Romerska republiken och Karthago. Andra puniska kriget, som av romarna benämndes "kriget mot Hannibal", var det andra av tre stora krig som utkämpades i olika perioder mellan år 264 och 146 f.Kr. Konflikterna kallades " puniska krigen", på grund av att puner var romarnas namn på , det vill säga folk från Karthago, som låg i nuvarande Tunisien på Afrikas nordkust.

Efter det första puniska kriget, då Karthago förlorat sina kolonier på Sicilien, Korsika och Sardinien, bestämde sig den karthagiske härföraren Hamilkar Barkas för att upprätta ett karthagiskt rike i Spanien där Karthago sedan länge haft handelsstationer. Med dessa som bas utvidgade han därefter successivt Karthagos territorium. Spanien bestod vid den här tidpunkten av många trätande stammar vilket underlättade Karthagos expansion. När Hamilkar dog 229 efterträddes han av sin svärson Hasdrubal den sköne. Denne, som hade ett strategiskt skarpsinne, fortsatte att utvidga riket genom flera fälttåg. Rom oroades av Karthagos växande makt i Spanien och försökte skapa en egen maktsfär i norra Spanien. Rom slöt bland annat ett förbund med den grekiska kolonin Massilia (dagens Marseille) i södra Gallien. Massilia hade i sin tur starka kopplingar till staden Saguntum i norra Spanien vilket gjorde att Saguntum indirekt kom under romerskt beskydd. Ifall Karthago fortsatte att utvidga sitt område norrut skulle Saguntum och i längden också Massilia hotas. Man slöt därför ett avtal med Hasdrubal där man drog en gräns vid floden Ebro. Saguntum låg dock söder om floden Ebro och avtalet gällde i teorin därför inte Saguntum.

När Hasdrubal dog 221 tog Hamilkars son, Hannibal Barkas, kommandot över trupperna i Spanien. Han var redan vid den här tiden en erfaren soldat efter att ha tjänstgjort i armén under Hamilkar och Hasdrubal. Han hade av sin far uppfostrats till att "aldrig bli en vän av Rom" och bland det första han gjorde var att belägra Saguntum. Efter åtta månader, då Rom inte gjorde någonting för att rädda den, föll staden i Hannibals händer. Det sägs att invånarna i Saguntum gjorde ett stort bål med värdesaker och själva hoppade därpå hellre än att dödas av den karthagiska armén. Rom krävde därefter att Hannibal skulle utlämnas men det karthagiska rådet vägrade, vilket fick till följden att det andra puniska kriget bröt ut.

Hannibal insåg att han för att besegra Rom var tvungen att ta kriget till Rom, till Italien, dock var han dessförinnan tvungen att se till att Afrika och Spanien var säkra. Han gjorde det genom att skicka 15 000 iberer till Afrika, mestadels fotfolk. Han hämtade likaså soldater från Afrika, båda till Spaniens försvar och till sitt eget fälttåg. Hannibals bror Hasdrubal Barkas, som inte ska förväxlas med den tidigare nämnde Hasdrubal den sköne, fick till uppgift att leda försvaret av Spanien när Hannibal var borta.

Våren 218 f.Kr. samlade Hannibal en armé som möjligtvis kan ha uppgått till 60 000-70 000 man i Karthago Nova (Nya Karthago). Armén bestod mestadels av legosoldater från olika delar av det Kartagiska riket, övervägande keltiberer och afrikaner. I armén fanns 37 elefanter, ridna av mahouter, belägringsmaskiner och de ökända numidiska ryttarna ledda av rytteriofficeren Maharbal. De flesta av Hannibals elefanter var sannolikt av den (utrotade) nordliga underarten av afrikansk elefant vilka var mindre än dagens elefanter. Hannibals favorit var en asiatisk elefant som kallades "Surus" (Syriern). Soldaterna i armén hade inte mycket gemensamt, allra minst språket, vilket försvårade kontrollen över armén eftersom man tvingades använda tolkar för att ge ut order.

Hannibals marsch till Italien 218 f.Kr.

Efter att ha samlat trupperna i Kartago Nova marscherade Hannibal norrut genom östra Spanien. Efter att ha gått över Ebro bekrigade han flera självständiga stammar vilket vållade honom stora förluster samtidigt som många keltiberiska soldater deserterade. Hannibal lämnade kvar generalen Hanno i norra Spanien tillsammans med cirka 10 000 man för att övervaka den grekiska kolonin Emporion och de lokala stammarna.

Hannibal marscherade därefter över Pyrenéerna och genom södra Gallien fram till Rhône. För att korsa Rhône byggdes och köptes båtar och ganska snart kunde man påbörja överfarten. Dock hade en stor mängd volker, ett galliskt folkslag, samlats på den motstående stranden, redo för strid. Hannibal löste detta genom att skicka över de numidiska ryttarna en bit uppför floden. När de första kartagiska fotsoldaterna sedan skulle gå iland anföll numidierna volkerna i flanken. Under oordningen som följde gick de karthagiska fotsoldaterna iland och drev bort gallerna. Till elefanternas överfart byggde man stora flottar täckta med jord så att de inte skulle känna att de inte var på fast mark. Det utbröt dock ett tumult under överfarten och flera elefanter åkte överbord. De lyckades simmandes ta sig över till andra sidan men flera mahouter omkom.

Marschen mot Alperna hindrades igen när 300 romerska ryttare dök upp. De slogs dock tillbaka av de numidiska ryttarna och flydde tillbaka till Massilia där den romerske generalen Publius Cornelius Scipio befann sig med en armé. Scipio marscherade sedan norrut för att möta Hannibal men Hannibal valde att undvika honom och fortsatte marschen mot Italien.

Under övergången av Alperna drabbades de karthagiska styrkorna av stora förluster. Dels beroende på attacker från lokala stammar men mestadels beroende på klimatet och de farliga vägarna. Man vet inte varför han gick över Alperna genom ett av de svåraste passen när det fanns mindre farliga pass, en teori är att han blev lurad av sina galliska vägvisare.

Fem månader efter avmarschen från Karthago Nova anlände Hannibal till Italien med en kraftigt försvagad armé på uppemot 25 000 man. Större delen av armén var illa åtgången efter de hårda strapatserna och många av männen var antingen skadade eller helt utmattade. Hannibal försökte så fort som möjligt vinna över de i Po boende gallerna på sin sida. Han sade att han hade kommit för att lyfta Roms ok från deras axlar och för att visa sin makt hjälpte han vissa stammar i deras träta om makten.

Samtidigt återvände Publius Cornelius Scipio från Marseille. Han gick iland vid Pisa och ryckte fram över Poslätten. Hannibals snabba ankomst till Italien skapade stor uppståndelse i Rom och man skickade bud efter den andre konsuln, Tiberius Sempronius, som befann på Sicilien. Han marscherade med sin armé genom Italien ända fram till Ariminium på 40 dagar. Innan de båda konsulerna hunnit förena sina styrkor drabbade, av en händelse, Scipio samman med Hannibal på Pos norra strand. Scipio skadades allvarligt i slaget och romarna tvingades retirera österut över bifloden Ticinus. Efter att ha förstört bron som de använde, drog de sig sedan tillbaka till Placentia. Denna skärmytsling kallas ibland slaget vid Ticinus.

Sempronius anlände så småningom med sin armé. Eftersom Scipio var svårt skadad fick han i stort sett ensam kontroll över hela armén. Arméerna, vardera på cirka 40 000 man, möttes vid floden Trebia. Den romerska armén besegrades grundligt efter att ha lurats in i striden direkt på morgonen innan de ens hunnit äta frukost.

Hannibal misslyckades därefter med att korsa Apenninerna under vintern och fick stanna kvar i Podalen resten av säsongen. I Rom valdes två nya konsuler, Servilius Geminius och Flaminius. Det var Flaminius andra period som konsul. Under sin första ämbetsperiod besegrade han gallerna i Podalen. De båda fick till uppgift att hindra Hannibal från att marschera söderut, över Apenninerna. I detta syfte skrevs fyra nya legioner ut. Hannibal valde dock en annan väg än den romarna hade tänkt sig och lyckades undgå de två konsul-arméerna. Han lät sig inte inlåtas i strid mot Flaminius som väntade i Ariminium utan skövlade landet obehindrat. Till slut valde Flaminius att gå till anfall, trots att hans rådgivare rådde honom att vänta på Servilius armé. Hannibal gillrade en fälla vid sjön Trasimennus och lyckades döda ungefär 15 000 romare, däribland Flaminius själv. Senare dödas också 2 000 av Servilius ryttare som skickats i förväg när han fick höra om invasionen av Etrurien.

I Spanien hade Gnaeus Cornelius Scipio, bror till Publius Cornerlius Scipio, landstigit i Emporion. Han erövrade flera städer och besegrade Hanno vid Cissa. Hanno tillfångatogs och stammarna norr om Ebro gick över till romarna. Hasdrubal svarade med att attackera den romerska flottans besättningar som fanns iland. Efter att ha gjort detta återvände han till Karthago Nova.

För att kunna stoppa Hannibal valdes i Rom Quintus Fabius Maximus till diktator. Den karthagiska flottan hade också blivit mer aktiv och Cornelius Servilius gick till sjöss med de skepp som fanns i Ostia. Nya legioner sattes upp men Fabius taktik var inte att besegra Hannibal i något regelrätt fältslag. Han förföljde istället Hannibal genom landet i ett försök att trötta ut hans trupper och skrämma bundsförvanterna från att avfalla från Roms sida. Fabius taktik att undvika fältslag ogillades av folket eftersom Hannibal nu fick plundra och bränna den italienska landsbygden utan något motstånd alls. Han fick därför smeknamnet "Sölaren" av folket.

Hannibal anföll staden Spoletium men slogs tillbaka och fortsatte att plundra längs sin väg genom södra Italien. Han försökte förmå apulierna och samniterna att gå med honom, men de tordes inte eftersom Fabius armé hela tiden fanns i närheten. Hannibal försökte hela tiden locka Fabius till strid men till ingen nytta eftersom Fabius lugnt avvaktade. Lika lugna var dock inte hans soldater, speciellt inte rytteriofficeren Marcus Municius som hela tiden villa anfalla karthagerna.

När Fabius återvände till Rom fick Municius kontroll över armén. Hannibal låg då i läger i Geronium och hade skickat iväg 2/3 av sina styrkor på furagering. Municius anföll furageringstrupperna och även själva lägret en gång. Han skickade sedan bud om hans framgångar till Rom och med stöd av bland annat C. Terentius Varro, fick han samma rang som Fabius. Armén delades då i två delar. Hannibal lurade Municius i en fälla liknande den vid Trebia men han lyckades inte vinna samma seger här, då Fabius armé grep in. Innan vintern nedlade Fabius och Municius sina ämbeten och efterträddes av konsulerna Gnaeus Servilius och M. Atilius Regulus. De hade kontroll över armén under vintern.

Cannae 216 f.Kr.

I de nya konsulvalen valdes plebejen C. Terentius Varro och patriciern Aemilius Paullus till konsuler. Varro hade nästan ingen militär erfarenhet under tiden som Paullus var en erfaren general. Nya trupper skrevs ut och när alla trupper samlades i juni var det åtta legioner plus bundsförvanter, en styrka på ungefär 85 000 man. Hannibal hade under tiden intagit den romerska arméns sädesupplag i Cannae. Romarna ville nu få till en drabbning och de fann honom på vänstra stranden av floden Audifus. Paullus ansåg att det öppna landskapet var en fördelaktig terräng för Hannibals starka kavalleri och att man skulle försöka få till ett slag någon annanstans men Varro vägrade lyssna. När det var Varros tur att ha kommandot (konsulerna turades om att ha kontrollen över armén) marscherade han mot floden Aufidus. Man slog upp två läger, ett på vardera sidan av floden. Hannibal försökte provocera ett slag men eftersom det den dagen var Paullus tur att ha kommandot så blev det inget slag.

När det dagen efter blev Varros tur att ha kommandot blev det slutligen dags för strid. Den romerska armén med över 80 000 soldater gick ut i strid. Armén besegrades dock grundligt efter att Hannibals kavalleri utfört en dubbel omfattning. Endast 8 000 romare överlevde slaget och bland de döda fanns konsuln Paullus själv, M.Atilius Regulus, Minucius Servilius samt senatorer och krigstribuner. Efter slaget valde Hannibal att inte tåga mot Rom. Maharbal sägs då ha yttrat "Du förstår att segra, Hannibal, men du förstår inte att använda dig av segern"

Efter förlusten vid Cannae var sorgen och skräcken stor i Rom. Man vägrade dock att inleda förhandlingar om fred och i stället rekryterade man många slavar och livegna för att fylla luckorna i armén. Marcus Junius slog läger i Teanum med 25 000 man och M. Marcellus slog läger i Suessuia med ännu en armé. Efter Cannae gick flera syditalienska städer över till Hannibal, bland annat Capua. År 216 f.Kr. slutade med att Hannibal låg kvar i Capua, efter att ha skaffat sig bundsförvanter i Kampanien, Samnium, Lucanien och i Apulien. Marcellus flyttade sina soldater till Nola under tiden som Junius låg kvar i Teanum.

215 f.Kr. ersatte Fabius "Sölaren" M. Junius och förlade armén i Cales nära Capua. Marcellus låg kvar i Nola med två nya legioner samtidigt som hans två gamla skickats till Sicilien. Det förlades ännu en armé vid Sinuessa. Romarna försökte hindra Hannibal från att skaffa tillräckligt med spannmål för att försörja sin armé men Hannibal lyckades inta Casilinum. Fabius flyttade då även han sin armé till Suessala. Det anlände också förstärkningar från Karthago, mestadels elefanter och kavalleri. Med de här styrkorna försökte han inta Nola men misslyckades. När vintern kom begav han sig till Apulien med en romersk armé efter sig. Detta år förklarade Syrakusa, där romarvänlige tyrannen Hieron II just dött, krig mot Rom.

214 f.Kr. förklarade även Makedonien krig mot Rom. Rom tvingades då utrusta en stor flotta för att hålla de kartagiska och makedonska skeppen borta från Italien. Roms ekonomi var mycket ansträngd den här tiden på grund av de 18 legionerna som hölls i Italien, Spanien, Sicilien och Sardinien.

Efter ännu ett misslyckat försök att inta Nola marscherade Hannibal söderut, mot Tarentum. Han hade fått bud om att invånarna där var villiga att överlämna staden men när han kom fram dit var portarna stängda. Samtidigt lyckades romarna inta Casilinium. De gensköt även en armé med förstärkningar skickade från Karthago, nästan hela armén dödades eller fångades. Flera sabinska städer intogs också av Fabius. Hannibal lyckades dock till slut inta Tarentum genom förräderi.

År 212 f.Kr. belägrade Rom Capua. Hanno (inte Hanno som besegrats i Spanien) försökte hjälpa de belägrade genom att tillföra de belägrade proviant men företaget misslyckades efter att romarna fått nys om det. Hannibal skickade då 2 000 numidiska ryttare till stadens hjälp. De lyckades ta sig förbi de romerska styrkorna och anlände säkra innanför portarna. De skapade sedan stor förödelse hos romarna när de vid ett gynnsamt tillfälle gjorde ett utfall ur staden. När Hannibal själv sedan anlände vågade romarna inte göra annat än att dra sig tillbaka.

När Hannibal tvingat bort romarna från staden återvände han till Apulien. Romarna återupptar då belägringen och när Hannibal återvänder till Capua har de förskansat sig så starkt att han inte lyckas driva bort dem. Han marscherar då mot Rom i hopp om att de ska följa efter honom för att försvara huvudstaden.

När Hannibal dök upp utanför Rom skapade han stor skräck bland invånarna. Dock han hade inga belägringsvapen och efter att ha bränt området runt staden tågade han tillbaka söderut, mot Capua. Efter sig hade han en mindre romersk armé. När han anlände till Capua såg han att staden fortfarande var under belägring. Han besegrade armén som följde efter honom och satte av österut, mot Adriatiska havet där han ville förstärka sin position. År 211 föll sedan båda Capua och Syrakusa som hade belägrats av romerska styrkor en längre tid.

År 210 f.Kr. valdes Publius Cornelius Scipio den yngre till befälhavare över styrkorna som skulle skickas till Spanien. Genom en ilmarsch från Tarraco till Karthago Nova lyckades han ta staden med en överraskningsattack både från sjö- och landsidan. Efter att Scipio erövrat Karthago Nova gick flera iberiska stammar över på romarnas sida. Hasdrubal gick då till anfall men besegrades av Scipio vid Baecula och drabbades av svåra förluster.

I Italien krävde det fortsatta kriget hela tiden pengar och senaten var hela tiden tvungna att höja skattarna, till slut kunde en del kolonier inte betala mer och vägrade betala skatt. År 209 f.Kr. blev Marcellus omvald som konsul och mötte Hannibal i två slag vilket resulterade i att han tvingades dra sig tillbaka till Venusia efter stora förluster. Samtidigt lyckades Fabius återta Tarentum genom förräderi.

De båda konsulerna var vid den här tiden Marcellus och en annan man vid namn T. Quinctus Crispius. Crispius försökte erövra den grekiska kolonin Lokri i södra Italien men tvingades retirera då Hannibal dök upp med sin här. De båda konsulerna sammanstrålade med sina arméer vid Venusia. De vågade dock inte gå till anfall mot Hannibal trots att deras arméer var större än hans. Olyckligtvis för romarna dödades båda konsulerna när de rekognoserade terrängen och överfölls av numidiska ryttare. Två nya konsuler valdes, Marcus Livius och C. Claudius Nero. Nero skulle hålla Hannibal stången i södra Italien samtidigt som Livius skulle stoppa den nya faran i norr, Hasdrubal.

Efter förlusten vid Baecula bestämde sig Hasdrubal för att överge Spanien och istället marschera mot Italien. Han marscherade år 208 f.Kr., över västra Pyrenéerna, genom Gallien och över ett av de lättare Alppassen innan han våren 207 f.Kr. dök upp i Podalen. Han värvade galler och ligurer till sin armé innan han tågade söderut mot Ariminium. Romarna drog sig till att börja med tillbaka, eftersom de inte hade tillräckliga styrkor för att stoppa honom. Hasdrubal skickade sedan ett meddelande till Hannibal med 6 ryttare som skulle rida genom hela Italien för att nå honom. De lyckades undvika romerska trupper ända tills de fångades av en romersk styrka nära Tarentum. Romarna fick på så sätt reda på Hasdrubals planer. Nero och Livius förenade då sina styrkor mot Hasdrubal. Hasdrubal försökte dra sig tillbaka över floden Metaurus men misslyckades med det och tvingades till strid (därav namnet slaget vid Metaurus). Han förlorade slaget och dödades själv i slagets slutskede. När en romersk ryttare en tid senare kastade Hasdrubals huvud in i kartagernas läger väntade Hannibal fortfarande på hans meddelande.

Kriget i Spanien gick hela tiden Scipios väg och 206 f.Kr. besegrade han Hasdrubal Gisgo vid Ilipa, senare samma år var i stort sett hela karthagiska Spanien romerskt. Han planerade att invadera Afrika och för att underlätta detta slöt han en allians med massylierkungen Syfax. År 205 f.Kr., samma år som Makedonien slöt fred med Rom, lyckades Scipio bli vald till konsul men han motarbetades starkt av äldre senatorer såsom Cato och Fabius "Sölaren". När han blev konsul fick han Sicilien som provins och där skapade han en egen armé. Han rekryterade bland annat 7 000 frivilliga och eftersom han saknade en flotta så byggde han sin egen.

År 204 f.Kr. seglade Scipio från Lilybaeum med en armé under 20 000 man. Innan han seglade fick han reda på att Syfax, som gift sig med Hasdrubals dotter, Sofonisba, inte vidhöll sin allians med Scipio. Istället fick Scipio förlita sig på hjälp från numidier-fursten Masinissa. Kampanjen i Afrika började med ett försök att inta Utica. Han misslyckades med det men lyckades döda en stor del av garnisonen. Sedan förintade han Syfax och Hasdrubal Gisgos styrkor genom att tända eld på deras läger och sedan gå till anfall mitt i paniken. Han lyckades fånga Syfax och insätta Masinissa som kung över numidierna. Masinissa blev dock förälskad i Sofonisba och Scipio oroades över att hon skulle övertala Masinissa att gå över till Karthagos sida. Sofonisba tvingades därför att begå självmord genom att tömma en giftbägare.

Läget i Karthago var så allvarligt att man kallade hem Mago och Hannibal från Italien. Efter 16 år i Italien tvingades Hannibal nu återvända till Afrika och föra krig där. I Karthago hade man under tiden ingått ett vapenstillestånd med romarna. Dett bröts dock av Hasdrubal Gisgo som anföll en konvoj med romerska skepp lastade med spannmål. När Hannibal landsteg i Afrika drog sig Scipio bort från hans större armé, han väntade på förstärkningar från Masinissa som trott att kriget var över. Efter att Masinnas förstärkningar anlänt möttes Hannibals och Scipios arméer vid Zama. Hannibal besegrades och det andra puniska kriget hade äntligen avslutats.

Som ett resultat av nederlaget tvingades Karthago att överlämna nästan hela flottan samt betala ett stort skadestånd. Karthagos flotta begränsades till tio skepp som skydd mot pirater och landet fick inte bygga upp en armé utan Roms tillstånd. Karthago fick inte heller expandera utanför Afrikas gränser. Hannibal överlevde dock slaget vid Zama och fortsatte som ledare ända fram till 195 f.Kr.. Slutligen förintades Karthago i det tredje puniska kriget.

Den här artikeln har källhänvisningar, men eftersom det saknas fotnoter är det svårt att avgöra vilken uppgift som är hämtad var. (2012-01)
Hjälp gärna till med att redigera artikeln, eller diskutera saken på diskussionssidan.

# data[].attributes.attachment_link.description
Andra puniska kriget Del av Puniska krigen Västra Medelhavet 218 f.Kr. Italienska städer och keltiska stammar som anslöt sig till Hannibal efter invasionen av Italien avbildas i blått.

# data[].attributes.headline
Det tredje PUNISKA kriget. Mellan Karthago och Rom. (Romarna förstör och dödar ALLT i Karthago och häller salt i jorden). 

# data[].attributes.subject
Det tredje PUNISKA kriget. Mellan Karthago och Rom. (Romarna förstör och dödar ALLT i Karthago och häller salt i jorden). 

# data[].attributes.body
149 f.v.t - 146 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tredje puniska kriget utkämpades mellan Karthago och Romerska republiken 149-146 f.Kr. Efter andra puniska kriget fick Hannibal efter 15 år återvända från Italien och år 201 f.Kr. blev det en smått ovillig "fred" för kartagerna. Därefter återhämtade sig Karthago och började återigen blomstra som handelsstation. Köpmännen i Rom oroades över de kartagiska affärsmännens välmående tillvaro. I den romerska senaten förde därför Cato den äldre en kampanj mot Kartago. Varje tal avslutade han med orden "för övrigt anser jag att Kartago bör förstöras". Denna ständiga propaganda om Kartagos förstörelse ledde så småningom till att senaten beordrade att Kartago skulle förstöras. Tredje Puniska kriget inleddes. År 146 f.Kr. förstördes staden Kartago av Publius Scipio Aemilianus.

Staden förstördes och alla kartagerna fördrevs eller blev satta i slaveri. Enligt myten brändes staden och man plöjde upp marken samt beströdde den med salt, för att inget mer någonsin skulle kunna växa där. Dessa teorier har dock avfärdats under senare tid, bland annat av Adrian Goldsworthy i dennes bok "Puniska krigen". Där står att läsa att romarna till och med skapade en bosättning på samma plats som Karthago ligger. Staden hade dock inget mer än namnet gemensamt med den dåtida världsstad som Karthago var.

1. ^ Scullard, Howard Hayes (2002) (på engelska). A History of the Roman World, 753 to 146 BC . Routledge. sid. 310, 316. ISBN 0-415-30504-7

2. ^ Scullard, Howard Hayes (2002) (på engelska). A History of the Roman World, 753 to 146 BC . Routledge. sid. 316. ISBN 0-415-30504-7

# data[].attributes.attachment_link.description
Tredje puniska kriget utkämpades mellan Karthago och Romerska republiken 149-146 f.Kr. Efter andra puniska kriget fick Hannibal efter 15 år återvända från Italien och år 201 f.Kr. blev det en smått ovillig "fred" för kartagerna. Därefter återhämtade sig Karthago och började återigen blomstra som handelsstation. Köpmännen i Rom oroades över de kartagiska affärsmännens välmående tillvaro.

# data[].attributes.headline
SLAVERIET som störst. Plundra, stjäla och ta slavar genom KRIG

# data[].attributes.subject
SLAVERIET som störst. Plundra, stjäla och ta slavar genom KRIG

# data[].attributes.body
100 f.v.t - 100 e.v.t

# data[].attributes.headline
JULIUS CAESAR tar makten - envåldshärskare. 

# data[].attributes.subject
JULIUS CAESAR tar makten - envåldshärskare. 

# data[].attributes.body
49 f.v.t - 44.f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Caesar som ung

Gajus Julius Caesar föddes i en förnäm familj år 100 f.Kr. Unga män från sådana familjer brukade resa till Aten, de grekiska öarna och andra delar av riket i Östern. Det gjorde också Caesar. De kunde grekiska och ville lyssna till filosoferna. Några slavar svarade för att resan blev bekväm.

Caesar, som skulle bli politiker liksom sin far och farfar, studerade talekonst (retorik) vid en berömd skola på Rhodos. I Mindre Asien deltog han i strider och vann eklövskransen för tapperhet. Där fick han också sova i guldsäng hos en kung. Så rika var furstarna i öster.

Den som ville få ett ämbete i Rom borde ha pengar, bl.a. för att köpa röster vid valen i folkförsamlingen. Han måste också göra sig populär. Varje morgon tog därför Caesar emot hjälpsökande i sitt hem. Under dagen fanns han på Forum, lätt att komma till tals med. De förnäma bjöd han ofta på flotta middagar. Han påminde gärna om att han var släkt med Marius (en berömd fältherre), som varit gift med hans faster.

# data[].attributes.attachment_link.description
Gajus Julius Caesar föddes i en förnäm familj år 100 f.Kr. Unga män från sådana familjer brukade resa till Aten, de grekiska öarna och andra delar av riket i Östern. Det gjorde också Caesar. De kunde grekiska och ville lyssna till filosoferna. Några slavar svarade för att resan blev bekväm.

# data[].attributes.body
69 f.v.t. - 30 e.v.t

# data[].attributes.headline
Caesar mördas av senaten. "Även du, min Brutus" 

# data[].attributes.subject
Caesar mördas av senaten. "Även du, min Brutus" 

# data[].attributes.body
44 f.v.t.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det finns många missuppfattningar och myter kring mordet på den romerske statsmannen Gaius Julius Caesar. Bakom dådet, som ägde rum den 15 mars år 44 f Kr, låg en skara sammansvurna senatorer. Konspiratörerna hade olika motiv för sin medverkan, men den gemensamma nämnaren var missnöjet med att Caesar strax före mordet hade låtit utnämna sig själv till diktator på livstid.

En av myterna kring attentatet mot Caesar är att han dödades på Forum Romanum, det viktigaste torget i antikens Rom. Det stämmer visserligen att det var i samband med ett senatsmöte som Caesar höggs ned, och att senaten brukade sammanträda i en byggnad på Forum Romanum. Men den dag då Caesar mördades hölls mötet på en annan plats, i Pompejus teater, som låg en bra bit från torget, i en annan del av staden.

Ett annat felaktigt påstående som man ibland kan stöta på är att det var Brutus ensam som mördade Caesar, och med "Brutus" menas då Marcus Junius Brutus. Hans mor var älskarinna åt Caesar, som i sin tur sägs ha behandlat Brutus som sin egen son. Det är därför Brutus medverkan i komplotten mot Caesar blivit så känd.

Och visst var Brutus med om att mörda Caesar, men han var långtifrån ensam. Enligt traditionen utfördes dådet av 23 av det 60-tal senatorer som deltog i konspirationen. Bland dem som omringade och knivhögg Caesar fanns faktiskt ytterligare en Brutus - generalen och politikern Decimus Junius Brutus.

En annan myt kring mordet på Julius Caesar, som är ännu mer seglivad och ännu mer flitigt förekommande än myterna ovan, har också med Brutus att göra. Det är den vanföreställning som går ut på att Caesar skulle ha sagt "även du, min Brutus" (i vissa versioner "även du, Brutus") när han mördades. Eller "et tu, Brute", som det så kallade citatet lyder på latin.

Med det yttrandet ska Caesar ha uttryckt sin förskräckelse över att Brutus, som han trodde stod honom nära, hade förrått honom. Andra tolkar det påstådda citatet som ett hot eller en varning, att Caesar menade att det nästa gång skulle vara Brutus tur att bli mördad. Det finns dock inga säkra belägg för att Caesar skulle ha sagt så. Vissa antika källor uppger att han bara stönade till när det första knivhugget trängde in i hans kropp (enligt legenden fick han ta emot sammanlagt 23 hugg, ett från varje mördare).

Andra källor hävdar att han ropade "även du mitt barn", när han fick syn på Brutus bland mördarna - och då ska han ha sagt det på grekiska ( "kay sy teknon"), inte på latin. Det kan verka konstigt men på den tiden var det vanligt att medlemmar av den romerska överklassen talade grekiska, för att visa hur bildade de var.

Men inte heller uppgiften om att Caesar ska ha ropat "även du mitt barn" på grekiska kan tas för riktig. Däremot kan den indirekt ligga till grund för det - sannolikt - falska citatet "et tu, Brute". Dessa bevingade ord myntades dock inte under antiken utan kommer från William Shakespeares drama Julius Caesar, som skrevs omkring 1599.

Det är inte omöjligt att den engelske dramatikern lät sig inspireras av den antika uppgiften att Caesar skulle ha sagt "Även du mitt barn" när han lade orden "et tu, Brute" i munnen på huvudrollsinnehavaren i sin pjäs.
Texten ovan är ett utdrag från 101 historiska myter.
Fann du artikeln intressant? Följ våra nyhetsbrev:

# data[].attributes.attachment_link.title
Et tu, Brute - Mordet på Gaius Julius Caesar | Historiska Media

# data[].attributes.attachment_link.description
Det finns många missuppfattningar och myter kring mordet på den romerske statsmannen Gaius Julius Caesar. Bakom dådet, som ägde rum den 15 mars år 44 f Kr, låg en skara sammansvurna senatorer. Konspiratörerna hade olika motiv för sin medverkan, men den gemensamma nämnaren var missnöjet med att Caesar strax före mordet hade låtit utnämna sig själv till diktator på livstid.

# data[].attributes.headline
Inbördeskrig om makt. Octaviaus (Augustus) mot Markus Antonius

# data[].attributes.subject
Inbördeskrig om makt. Octaviaus (Augustus) mot Markus Antonius

# data[].attributes.body
44 f.v.t - 30 f.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hoppa till navigering Hoppa till sök

Slaget vid Actium

Barockmålning av slaget vid Actium av Lorenzo A. Castro, 1672.

Stridande

Octavianus anhängare och styrkor

Ptolemaiska Egypten
Marcus Antonius-anhängare

Befälhavare och ledare

Marcus Vipsanius Agrippa

Marcus Antonius

Styrka

250 krigsfartyg, mestadels små liburniska fartyg och Hexeres med 16 000 marina legionärer och 3 000 bågskyttar.

230 krigsfartyg, mestadels quinqueremes med några större deceres, 30/50 transport- och 60 egyptiska krigsfartyg. 2 000 bågskyttar och 20 000 marina legionärer.

Förluster

Omkring 2 500 dödade

Över 5 000 döda;
200 skepp sänkta/erövrade

Slaget vid Actium var ett sjöslag som ägde rum den 2 september 31 f.Kr. utanför Actium ( grekiska: Aktion, idag Punta) på Greklands västkust. Octavianus (sedermera kejsar Augustus) besegrade sin rival Antonius (vilken fick stöd av Kleopatras flotta) och kunde därmed etablera sig som ensam härskare över det romerska riket.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hoppa till navigering Hoppa till sök Slaget vid Actium Barockmålning av slaget vid Actium av Lorenzo A. Castro, 1672. Stridande Octavianus anhängare och styrkor Ptolemaiska Egypten Marcus Antonius-anhängare Befälhavare och ledare Marcus Vipsanius Agrippa Marcus Antonius Styrka 250 krigsfartyg, mestadels små liburniska fartyg och Hexeres med 16 000 marina legionärer och 3 000 bågskyttar.

# data[].attributes.headline
Octavianus tar makten. Blir kallad AUGUSTUS

# data[].attributes.subject
Octavianus tar makten. Blir kallad AUGUSTUS

# data[].attributes.body
30 f.v.t - 14 e.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Caesar Augustus ( latin: ), född som Gaius Octavius den 23 september 63 f.Kr. i Rom, död 19 augusti 14 e.Kr. i Nola, Italien, var den förste kejsaren av Romerska kejsardömet och han regerade från 27 f.Kr. fram till sin död.

Den unge Octavius adopterades av sin släkting Julius Caesar i dennes testamente. Även om han själv efter adoptionen fram till 27 f.Kr. alltid använde Caesars namn kallades han vanligen Octavianus. Han efterträdde Julius Caesar efter att denne mördats 44 f.Kr. Året därefter grundade han tillsammans med Marcus Antonius och Marcus Aemilius Lepidus en militärdiktatur, känd som andra triumviratet. I egenskap av triumvir regerade Octavianus Rom och större delen av dess europeiska besättningar som autokrat, och han tog den konsulära makten efter att konsulerna Hirtius och Pansa dött, och han själv återvaldes. Triumviratet krossades av inre strider mellan dessa tre regenter. Lepidus tvingades i landsflykt och Antonius begick självmord år 30 f.Kr. efter nederlaget mot Octavianus i slaget vid Actium 31 f.Kr.

Efter upplösningen av andra triumviratet återupprättade Augustus till synes den Romerska republiken, med den verkställande makten hos den romerska senaten. I själva verket behöll han dock sin enväldiga makt över republiken. Det tog honom flera år att utarbeta ett ramverk för hur en republik skulle kunna styras av en enda härskare, och resultatet blev Romerska kejsardömet. Till skillnad från diktatorskapet som Caesar och Sulla innehaft, var kejsarskapet aldrig en befattning. Augustus avböjde att bli diktator när den romerska befolkningen "uppmanade honom att ta plats som diktator". Augustus hade en mängd lagstadgade maktbefogenheter som hade givits honom livet ut av senaten, däribland den som högsta militära befälhavare, tribunmakten, konsulsbefogenheten och den som ensam censor, utan att i formellt hänseende vara vald till dessa ämbeten. Grunden till hans maktposition var den ekonomiska framgången och de tillgångar som han tillskansat sig i krig, upprättandet av beskyddarverksamhet och av patronage runt om i imperiet, lojaliteten från åtskilliga militärer och krigsveteraner, den auktoritet som senaten givit honom i form av flera hedersbetygelser och folkets respekt. Augustus kontroll över större delen av Roms legioner utgjorde ett väpnat hot som kunde användas mot senaten och gav honom möjlighet att blanda sig i senatens beslut. Genom sin förmåga att slå ner oppositionen i senaten med vapenmakt, blev senaten följsam mot hans upptornande ledarposition.

Augustus regering inledde en era av relativ fred, känd som . Bortsett från fortsatta frontkrig, och ett års inbördeskrig om successionen till kejsardömet, var det fred runt Medelhavet i mer än två århundraden. Augustus utvidgade Romerska imperiets territorium, säkrade imperiets gränser mot klientstater, och slöt fred med Partien med hjälp av diplomati. Han reformerade det romerska skattesystemet, utvecklade vägnät med ett officiellt kurirsystem, upprättade en liten flotta, bildade praetoriangardet, och skapade en offentlig polis och styrkor i Rom. Staden återuppbyggdes till stora delar under Augustus; han skrev en förteckning över vad han uppnått, känd som Res Gestae Divi Augusti, vilken finns bevarad. Vid hans död förklarades han av senaten vara en gud som skulle dyrkas av romarna. Hans namn Augustus och Caesar upptogs av alla som efterträdde honom, och månaden sextilis bytte officiellt namn till augusti till hans ära. Han efterträddes av sin styvson Tiberius.

I Bibelns Nya Testamente beskrivs hur Augustus utfärdar en order om att hela världen (det vill säga hela romerska riket) skall skattskrivas (se Lukasevangeliet 2:1). Inga andra källor nämner någon världsomspännande folkräkning som skulle omfatta hela romerska rikets folk; de som Augustus begärde gällde enbart romerska medborgare; och gjordes i avgränsade områden som Egypten och Syrien. Det är dock oklart vilken kejsare Lukasevangeliet faktiskt syftade på, eftersom Augustus inte bara var namnet på en kejsare utan en hederstitel som även bars av de flesta romerska kejsare efter honom.

Augustus föddes i Rom (eller Velletri) år 63 f.Kr. och gavs namnet Gaius Octavius. Hans far, med samma namn, tillhörde en respekterad men oansenlig släkt från riddarståndet, gens Octavius, och hade varit guvernör i Makedonien. Strax efter Augustus födelse gav fadern honom hans cognomen Thurinus, troligen till åminnelse av sin seger vid Thurioi över slavar som hade gjort uppror. Hans mor Atia var systerdotter till Julius Caesar. Octavianus tillbringade sina första år i sin morfaders hus nära Veletrae (dagens Velletri).

År 59 f.Kr., när Octavianus var fyra år, avled hans far. Han växte upp med sin mor och sin styvfar Lucius Marcius Philippus. År 52 eller 51 höll Octavianus gravtal över sin mormor Julia Caesaris, Julius Caesars äldre syster. Han blev fyra år senare myndig att bära sin toga virilis, och valdes in till Pontifices år 47 f.Kr.

Året därpå, 46 f.Kr., sattes han att ansvara för Olympiska spelen som hölls för att ära Venustemplet som Julius Caesar hade låtit bygga. Enligt Nikolaos från Damaskus ville Octavianus deltaga i Caesars kampanj i Afrika men lät bli när Atia protesterade. Samma år gav hon sitt medgivande till att han följde Caesar till Hispania där han planerade att strida mot den avlidne Pompejus trupper, men han blev sjuk och oförmögen att resa.

När han tillfrisknat seglade han till fronten men led skeppsbrott. Efter att ha nått land med några följeslagare lyckades han ta sig genom fiendens territorium till Caesars läger, vilket imponerade mycket på hans morbror. Velleius Paterculus uppger att Caesar därefter lät den unge mannen dela hans vagn. Tillbaka i Rom lät Caesar deponera ett nytt testamente hos vestalerna, där han gjorde Octavianus till huvudarvinge.

När Julius Caesar dödades på Idus Martiae (15 mars) år 44 f.Kr., studerade Octavianus och genomgick militär utbildning i Apollonia, Illyricum. Han avvisade rådet han fick från några officerare att ta tillflykt bland trupperna i Makedonien, och begav sig i stället till Italia för att utröna vilka politiska utsikter han hade. Efter att ha landstigit i Lupiae nära Brindisi fick han kännedom om innehållet i Caesars testamente, och först då beslutade han sig för att bli Caesars arvinge både politiskt och ekonomiskt. Eftersom Caesar saknade legitima arvingar vid liv (hans dotter Julia hade dött 54 f.Kr.), hade han adopterat sin släkting Octavianus som sin son och arvtagare. Med anledning av adoptionen, antog Octavianus namnet Gaius Julius Caesar. Romersk tradition föreskrev att han också skulle använda namnet Octavianus för att ange sitt biologiska ursprung. Dock saknas bevis för att han någonsin använde namnet, som skulle ha uppenbarat hans enkla bakgrund. Marcus Antonius framförde senare anklagelsen mot Octavianus att ha adopterats av Julius Caesar i utbyte mot sexuella tjänster, men Suetonius betecknar Antonius beskyllning som politiskt skvaller.

För att framgångsrikt kunna inträda i gräddan av den politiska hierarkin i Rom, räckte inte Octavianus redan kringskurna kassa. Han fick ett varmt välkomnande av Caesars soldater i Brundisium, och han begärde sedan tillgång till de medel som Caesar avsatt för kriget mot Partien i Mellanöstern. De uppgick till 700 miljoner sestertier och förvarades i Brundisium, eftersom detta var basen för Italiens militära operationer i öst. En senare undersökning av senaten om vad som hänt med de försvunna medlen, som tillhörde statskassan, ledde inte till några åtgärder mot Octavianus, eftersom han senare använde dessa pengar till att rusta trupperna mot senatens ärkefiende Marcus Antonius. Octavianus gjorde ett annat dristigt drag 44 f.Kr. när han sanktionerade den årliga tributen som sändes från Roms provinser i Främre Orienten till Italien, utan att ha officiell tillåtelse att göra detta. Octavianus började förstärka sina egna styrkor med Caesars krigsveteraner och trupper som avsatts för kriget mot Parthien, och samlade stöd genom att framhäva sin ställning som Caesars arvinge. Under fälttåget mot Rom genom Italien lyckades Octavianus genom sin närvaro och sina pengar vinna över de krigsveteraner som var stationerade i Campania på sin sida. I juni hade han samlat en armé på 3 000 lojala veteraner, och betalade dem 500 denarii var.

När han anlände till Rom den 6 maj 44 f.Kr., fann Octavianus konsuln Marcus Antonius, tidigare Caesars kollega, i en spänd vapenvila med diktatorns mördare. Dessa hade givits allmän amnesti den 17 mars, men ändå drev Antonius de flesta ut ur Rom. Detta berodde på det lovtal som han gav vid Caesars begravning och i vilket han påverkade den allmänna opinionen att vända sig mot mördarna. Fastän Marcus Antonius hade ett massivt politiskt stöd, kunde Octavianus ändå utmana honom som ledare för den grupp som stödde Caesar. Marcus Antonius hade förlorat nästan allt stöd från Caesartrogna romare när han första gången opponerade sig mot förslaget att upphöja Caesar till gud. Octavianus misslyckades med att övertala Antonius att överlämna Caesars tillgångar till honom, men lyckades få uppbackning av Caesarsympatisörer under sommaren. I september började oratorn, optimaten Marcus Tullius Cicero, attackera Antonius i en serie tal, där han utpekade Antonius som det största hotet mot senatens ordning. Med folkopinionen i Rom emot sig och med mandatet som konsul nära att löpa ut, försökte Antonius driva igenom lagförslag som skulle ge honom makten över Cisalpinska Gallien, vilken en av Caesars mördare, Decimus Junius Brutus Albinus, hade lovat honom som delprovins. Under tiden byggde Octavianus upp en privat armé i Italien genom att rekrytera Caesars veteraner, och den 28 november vann han över två av Antonius legioner med det oemotståndliga erbjudandet om pengar. Antonius insåg faran i att stanna i Rom, där Octavianus stora och mäktiga styrka befann sig, och till senatens lättnad flydde han till Cisalpinska Gallien, som blev hans den 1 januari.

Decimus Brutus vägrade ge upp Cisalpinska Gallien, varför Antonius slog ner honom i Mutina. De resolutioner som romerska senaten antog för att få våldet att upphöra godtogs inte av Antonius eftersom senaten saknade armé att kunna tvinga honom. Detta öppnade en möjlighet för Octavianus som redan hade en stridsduglig armé. Cicero försvarade också Octavianus mot Antonius gliringar om att Octavianus inte tillhörde adeln; han fastslog att "bland vår ungdom finns ingen mer lysande förebild för den hävdvunna rättrådigheten". Detta var delvis ett genmäle mot Antonius uppfattning om Octavianus. Antonius skulle enligt Cicero ha påstått: "Du, grabben har sitt namn att tacka för allt". I denna osannolika allians med Julius Caesars ärkemotståndare, senatorn Cicero, fick Octavianus tillåtelse av senaten att inträda där som medlem den 1 januari 43 f.Kr., och han fick rösträtt jämbördig med konsulerna. Octavianus fick därtill (befälsmakt), som legaliserade hans egna trupper, och han sändes för att bistå konsulerna Hirtius och Pansa 43 f.Kr. i belägringen. I april 43 f.Kr. besegrades Antonius styrkor vid slaget vid Forum Gallium och slaget vid Mutina, vilket tvingade Antonius att dra sig tillbaka till Transalpinska Gallien. Båda konsulerna stupade dock, varvid Octavianus ensam fick befälet över deras arméer.

Efter att ha tilldelat Decimus Brutus fler belöningar och erkännanden än Octavianus för att ha besegrat Antonius, avsåg senaten att ge Decimus Brutus befäl över de konsulära legionerna, men Octavianus vägrade samarbeta. I stället stannade Octavianus i Podalen, och vägrade gå till offensiv mot Antonius. I juli sände Octavianus en beskickning av centurioner till Rom och krävde att han skulle erhålla de konsulat som blivit vakanta efter Hirtius och Pansa. Octavianus krävde vidare att det dekret som förklarade Antonius för fiende till staten skulle upphävas. När detta tillbakavisades tågade han in i staden med åtta legioner. Han mötte inget militärt motstånd i Rom, och den 19 augusti 43 f.Kr. valdes han till konsul med sin släkting Quintus Pedius som medkonsul. Under tiden ingick Antonius allians med Marcus Aemilius Lepidus, en annan ledare i gruppen som stödde Caesar.

Den romerska revolutionen

Vid ett möte nära Bologna i oktober 43 f.Kr. bildade Antonius, Octavianus och Lepidus en junta som de kallade andra triumviratet. Detta var en uttrycklig garanti för stabil makt under fem år och lagstadgades av plebejerna, till skillnad från första triumviratet, som hade grundats av Gnaeus Pompejus Magnus, Julius Caesar och Marcus Licinius Crassus. Triumvirerna iscensatte proskription vilken förklarade 300 senatorer och 2 000 equites laglösa, fråntog dem deras egendomar, och, om de inte lyckades fly, tog deras liv. Orsaken till triumviratets dekret var att de tre ledarna behövde pengar för att betala löner till trupperna inför de kommande sammanstötningarna med Caesars mördare, Marcus Junius Brutus och Gaius Cassius Longinus. De romare som tillfångatog dem som listats under proskriptionen belönades, men egendomarna och tillgångarna tillföll triumvirerna. Den åtgärd som triumvirerna vidtog drevs längre än till att helt enkelt straffa dem som allierat sig med Caesars mördare. Octavianus invände mot utfärdandet av proskriptioner, i första början eftersom han ville rädda livet på sin nyvunne vän Marcus Tullius Cicero (som skulle listas i proskriptionen). Antonius hat mot Cicero var emellertid okuvligt, och Cicero föll offer vid händelsen. Det stora antalet senatorers död möjliggjorde för triumvirerna att fylla de vakanta platserna med egna bundsförvanter. Detta har av 1900-talshistoriker kallats "Den romerska revolutionen", och den fick långtgående följder genom att den gamla ordningen sveptes bort och den lade en stabil politisk grundval för den augusteiska form av ledarskap som komma skulle.

Den 1 januari 42 f.Kr. erkände den romerska senaten Caesar som gud över den romerska staten, "Divus Iulius". Octavianus kunde därmed fortsätta driva sin sak genom att trycka på det faktum att han därför var Divi filius, "Guds son". Antonius och Octavianus sände 28 legationer sjövägen för att möta Brutus och Cassius arméer, vilka hade byggt upp sin maktbas i Grekland. Efter dubbelslaget i Philippi i Makedonien i oktober 42 f.Kr. hade den caesariska armén segrat varefter Brutus och Cassius begick självmord. Marcus Antonius skulle senare använda dessa slag för att förringa Octavianus, eftersom Antonius trupper varit de avgörande i båda slagen. Genom att ta åt sig äran av dessa segrar kunde Antonius också få Octavianus att framstå som feg, då denne hade lämnat över den militära kontrollen till Marcus Vipsanius Agrippa i stället.

Efter slagen ingick triumvirerna en ny överenskommelse om territorier. Medan Antonius skulle lämna Gallien, provinserna Hispania och Italia till Octavianus, reste han själv till Egypten där han ingick förbund med drottning Kleopatra VII av Egypten, Julius Caesars tidigare älskarinna och mor till hans nyfödde son Caesarion. Lepidus erhöll provinsen Afrika, sviken av Antonius som lämnat Hispania till Octavianus. För Octavianus del kvarstod att besluta var i Italien han skulle anlägga läger åt sina tiotusentals veteraner från kriget i Makedonien, vilka triumvirerna hade lovat att befria från deras plikter. De tiotusentals som hade slagits för Brutus och Cassius, som utan tvekan kunde alliera sig med Octavianus motståndare om de blev missnöjda, krävde också jord. Det fanns ingen mer statligt kontrollerad jord som kunde fördelas till soldaterna. Octavianus hade därmed två valmöjligheter: att göra många romare hemlösa genom att konfiskera deras mark, eller att låta många soldater bli utan någonstans att slå sig ner, soldater som senare skulle kunna anfalla honom i Rom som hämnd och ödelägga stora delar av landet. Han valde det förra. 18 städer påverkades av de nya bosättningarna, i vilka hela befolkningen fördrevs eller delvis tvingades göra avkall på mark.

Uppror och äktenskapliga allianser

Ett utbrett missnöje med Octavianus på grund av hans soldatbosättningar fick många att sluta upp vid Lucius Antonius sida. Denne, som var Marcus Antonius bror, hade stöd av majoriteten i senaten. Under tiden begärde Octavianus skilsmässa från Clodia Pulchra den yngre, Fulvias dotter med sin första make Publius Clodius Pulcher. Eftersom äktenskapet aldrig fullbordats återlämnade han henne till hennes mor. Fulvia, Marcus Antonius hustru, beslutade sig då för att gå till handling. Tillsammans med Lucius Antonius upprättade hon en armé för att slåss för Antonius rätt mot Octavianus. Genom att gå emot Octavianus tog Fulvia och Lucius en politisk risk som kunde kosta dem deras liv, eftersom den romerska armén fortfarande var beroende av triumvirerna för sina löner. Lucius och hans allierade slogs ner i Perusia (dagens Perugia), där Octavianus tvingade dem att kapitulera i början av år 40 f.Kr. Lucius och hans armé benådades på grund av släktskapet med Marcus Antonius, Österns starke man, medan Fulvia sändes i exil till Sicyon. Octavianus visade dock ingen nåd mot massorna som slutit upp runt Lucius; den 15 mars, årsdagen för mordet på Julius Caesar, lät han avrätta 300 senatorer och equester för att ha ingått förbund med Lucius. Perusia ödelades och brändes som varning för andra städer. Denna blodiga händelse förmörkade Octavianus karriär och kritiserades av många, som till exempel av den augusteiske poeten Sextus Propertius.

Sextus Pompejus, son till den förste triumviren Pompejus, medlem av republikanska partiet, och inte Caesarsympatisör, erhöll Sicilien och Sardinien som del av en överenskommelse med andra triumviratet som nåddes år 39 f.Kr. Octavianus ingick kortvarigt en lyckosam allians när han 40 f.Kr. gifte sig med Scribonia, dotter till Lucius Scribonius Libo som var en av Pompejus bundsförvanter. Scribonia nedkom med Octavianus enda barn inom äktenskapet, Julia, som föddes samma dag som han efter drygt ett års äktenskap skilde sig från Scribonia för att gifta om sig med Livia Drusilla.

Under tiden i Egypten hade Antonius haft en kärleksaffär med Kleopatra VII, något som resulterat i tre barn, Alexander Helios, Kleopatra Selene II och Ptolemaius Philadelphus. Antonius var medveten om att hans relation med Octavianus höll på att försämras och han lämnade Kleopatra. Han avseglade mot Italien år 40 med en stor här för att erbjuda Octavianus motstånd, och lade till vid Brundisium. Denna nya konflikt visade sig dock ohanterlig för både Octavianus och Antonius. Deras centurioner, vilka hade blivit politiskt betydelsefulla personer, vägrade slåss med hänvisning till deras cesariska ideal. I Sicyon dog Antonius fru Fulvia plötsligt under hans besök. Fulvias död och arméernas vapenvägran fick de två triumvirerna att sluta fred med varandra. Hösten 40 förlikades Octavianus och Antonius med varandra och upprättade fördraget i Brundisium. Lepidus skulle stanna i Afrika, Antonius i öst, Octavianus i väst, medan den italiska halvön skulle vara öppen för dem alla för att rekrytera soldater. I själva verket var avtalet oanvändbart för Antonius som befann sig i öst. För att ytterligare cementera relationen med Marcus Antonius, gav Octavianus sin syster Octavia minor till Marcus Antonius som hustru senare under år 40. Under deras äktenskap födde Octavia två döttrar, Antonia den äldre och Antonia den yngre.

Striderna mot Pompejus

Sextus Pompejus hotade Octavianus i Rom genom att förbjuda att skepp med säd nådde den italiska halvön över Medelhavet. Pompejus egen son fick ansvar över sjöfarten med syfte att framkalla storskalig svält i Italien. Pompejus kontroll över havet föranledde honom att anta namnet Neptuni filius, " Neptunus son". Ett temporärt fredsavtal ingicks 39 f.Kr. genom fördraget i Misenum; blockaden mot Italien lyftes när Octavianus givit Pompejus Sardinien, Korsika, Sicilien och Peloponnesos, och säkrat honom en framtida position som konsul år 35 f.Kr. Det territoriella avtalet mellan triumvirerna och Sextus Pompejus började haverera när Octavianus skilt sig från Scribonia och gift om sig med Livia den 17 januari 38 f.Kr. Ett av Pompejus marinbefäl förrådde honom och överlämnade Korsika och Sardinien till Octavianus. Octavianus behövde dock Antonius stöd för att anfalla Pompejus, så ett avtal slöts att andra triumviratet skulle förlängas för ytterligare fem år med början 37 f.Kr. Det huvudsakliga skälet för Antonius att stödja Octavianus var att han därigenom väntade sig stöd för sin egen kampanj mot Parthien i Mellanöstern, i en önskan om upprättelse efter slaget i Carrhae år 53 f.Kr. Vid en överenskommelse i Tarentum, försåg Antonius Octavianus med 120 skepp att använda mot Pompejus, i utbyte mot att Octavianus skulle sända 20 000 legionärer som Antonius kunde använda mot Parthien. Octavianus sände dock bara en tiondel av det utlovade antalet, vilket var en medveten provokation som Antonius inte hade glömt sex år senare när de mötte varandra i strid.

Octavianus och Lepidus gjorde gemensam sak mot Sextus Pompejus på Sicilien år 36 f.Kr. Trots motgångar för Octavianus blev Pompejus hela flotta nästan totalförstörd den 3 september 36 f.Kr. av general Vispanius Agrippa vid slaget vid Naulouchus. Sextus flydde med sin återstående här mot öst, men tillfångatogs och avrättades i Mylae av en av Antonius generaler 35 f.Kr. Både Lepidus och Octavianus slöt upp runt Pompejus kapitulerade trupper, men Lepidus ansåg sig tillräckligt stark för att själv göra anspråk på Sicilien och beordrade Octavianus att ge sig av. Lepidus trupper övergav honom dock och övergick till Octavianus eftersom de var trötta på att slåss och eftersom Octavianus lät dem veta att pengar fanns att vänta. Lepidus kapitulerade och valdes till pontifex maximus (ledare för prästkollegiet), men avsattes från triumviratet, varvid hans offentliga karriär var över, och han sändes i praktiken i exil till en villa vid Cape Circei i Italien. De romerska områdena delades nu mellan Octavianus i väst och Antonius i öst. För att upprätthålla fred och stabilitet i sin del av imperiet, såg han till att garantera de romerska medborgarnas äganderätt. Denna gång fick hans soldater bosätta sig utanför Italien och han återbördade 30 000 slavar till deras ägare - slavar som hade flytt till Pompejus och gått med i hans armé och flotta. För att trygga sin egen, Livias och Octavias säkerhet när han sedan återkom till Rom, övertalade han senaten att erkänna honom, hans fru och syster immunitet ( sacrosanctitas).

Striderna mot Antonius

Under tiden visade sig Antonius krig mot Parthien leda till ett katastrofalt nederlag som naggade på Antonius anseende som ledare, medan de omkring 2 000 legionärer som tillsändes honom med Octavia minor föga räckte till att återskapa hans styrkor på nytt. Å andra sidan kunde Kleopatra VII återställa hans armé till full styrka, och eftersom han redan hade en kärleksaffär med henne beslutade sig Antonius för att skicka tillbaka Octavia till Rom. Fastän Antonius syfte var att återuppbygga sin militär kom denna händelse att spela Octavianus i händerna, emedan denne nyttjade den som propaganda och insinuerade att Antonius blivit mindre romersk eftersom han avvisat en romarinna till legitim hustru till förmån för en "orientalisk flamma". År 36 f.Kr. gjorde Octavianus en politisk manöver för att få sig själv att framstå som mindre enväldig och Antonius som boven i dramat, genom att hävda att inbördeskriget var nära ett slut och att han skulle stiga tillbaka från triumviratet om Antonius skulle göra detsamma. Antonius vägrade. Efter att romerska trupper besegrat Armenien 34 f.Kr. gjorde Antonius sin son Alexander Helios till härskare där, och vidare tilldelade han Kleopatra titeln "kungarnas drottning". Octavianus använde dessa handlingar till att övertyga senaten om att Antonius hade föresatt sig att försvaga Roms överordnade ställning. Efter att Octavianus blivit konsul igen den 1 januari 33 f.Kr., öppnade han det följande sammanträdet i senaten med en hätsk attack på Antonius tilldelning av titlar och territorier till sina släktingar och till drottningen. Flera avhoppare bland konsulerna och senatorerna kom att ansluta sig till Antonius sida av misstro mot det de såg som propaganda. Emellertid deserterade två av Antonius konsuler, Munatius Plancus och Marcus Titius, och anslöt sig till Octavianus sida hösten 32 f.Kr. Dessa båda avhoppare försedde Octavianus med den information som han behövde för att inför senaten kunna bekräfta alla anklagelser mot Antonius. Genom att storma vestalernas tempel tvingade Octavianus deras översteprästinna att ge honom Antonius hemliga testamente, vilket visade sig tilldela de territorier som Rom erövrat till sonen och innehålla planer på att bygga en grav i Alexandria för honom själv och drottningen vid deras frånfälle. Sent året 32 f.Kr. hävde senaten officiellt Antonius konsulsmakt och förklarade krig mot Kleopatras regim i Egypten.

Octavianus vann snabba segrar tidigt under år 31 f.Kr. när marinen under Vispanius Agrippas befäl framgångsrikt avancerade genom Adriatiska havet. Medan Agrippa skar av Antonius och Kleopatras huvudstyrka från hjälpskeppen, landsteg Octavianus på fastlandet på motsatta sidan Corcyra och tågade söderut. Snärjda till havs och till lands flydde desertörer dagligen från Antonius till Octavianus sida, och Octavianus arméer var tillräckligt segerrika för att lugnt kunna göra större förberedelser. Antonius flotta seglade mot Actium på Greklands västkust i ett desperat försök att bryta sjöblockaden. Där möttes den av en mycket större flotta som utgjordes av små, rörliga skepp, under Agrippas och Gaius Sosius befäl i slaget vid Actium den 2 september 31 f.Kr. Antonius och hans återstående styrkor klarade sig uteslutande på grund av att Kleopatra gjorde en sista framstöt med en flotta som väntat i närheten. Octavianus jagade dem, och efter ännu ett nederlag i Alexandria den 1 augusti 30 f.Kr. begick Antonius och Kleopatra självmord: Antonius föll på sitt svärd, och Kleopatra lät sig bli biten av en giftorm. Octavianus hade själv utnyttjat sin position som Caesars arvinge för politiska ändamål, och var därigenom alltför väl medveten om faran i att låta någon annan göra detsamma. Enligt uppgift skall han ha sagt att "Två Caesar är en för mycket" innan han beordrade att Julius Caesars son Caesarion skulle dödas, men han lät Kleopatras barn med Antonius leva.

Hans metoder var hårda, men det var Marcus Antonius som skyltat med barnet som legitim arvinge till den gudsförklarade Julius Caesar, och därmed försvagat trovärdigheten för Octavianus anspråk på titeln. Octavianus hade dessförinnan visat mycket liten nåd i krig och agerat på ett sätt som gjort honom impopulär bland folket, men efter slaget om Actium fick han erkännande för att ha benådat så många av sina motståndare.

Octavianus blir Augustus

Octavianus hade hamnat i ett läge där han kunde regera hela republiken inofficiellt som ett principat efter att ha besegrat Antonius och Kleopatra i Actium. För att göra detta skulle dock Octavianus vara tvungen att utöka sina maktbefogenheter, ställa in sig hos senaten och folket, och bevara Roms republikanska traditioner för att inte framstå som om han var ute efter att bli diktator eller monark. Efter segertåget in i Rom, utsågs Octavianus och Marcus Visanius Agrippa till konsuler av senaten. Åren av inbördeskrig hade försatt Rom i ett nära nog laglöst tillstånd, men republiken var inte redo att acceptera Octavianus som despot. Samtidigt kunde Octavianus inte ge upp sin makt utan att riskera ytterligare inbördes strider mellan de romerska generalerna. Även om han inte skulle ha önskat sig en maktställning, krävde hans position att han såg till staden Roms och de romerska provinsernas välmående. Octavianus målsättning från denna stund och framöver var att återställa stabiliteten i Rom, dess traditionella rättsordning och kultur genom att häva det politiska tryck som pålagts domstolar och utlysa fria val, åtminstone till namnet.

Den 13 januari 27 f.Kr. återlämnade Octavianus, som snart skulle anta titeln Augustus, officiellt den demokratiska makten till romerska senaten, och frånsade sig sin makt över de romerska provinserna och arméerna där. Under Octavianus konsulat hade dock senaten inte mycket lagstiftande makt i att lägga fram lagförslag för debatt i senaten. Octavianus hade inte längre direkt makt över provinserna och arméerna där, men han hade fortfarande lojaliteten hos de soldater som var i tjänst och likaså av veteranerna. Åtskilliga klienter och deras gelikar var beroende av hans beskydd, och hans ekonomiska makt i Romerska republiken saknade motstycke. Historikern Werner Eck skriver om honom:

"

Han erhöll sin makt i första hand från ett antal befogenheter som senaten och folket tilldelat honom, i andra hand från sin enorma privata förmögenhet, och i tredje hand från det stora antal klienter som han beskyddade runt om i imperiet. Sammantaget utgjorde detta förutsättningen för hans auctoritas, något han även själv poängterade var grunden för hans politiska handlingar.

„

Allmänheten var i stor utsträckning medveten om de oerhörda ekonomiska resurserna som Octavianus hade tillgång till. När han exempelvis år 20 misslyckades med att övertala tillräckligt många senatorer att bygga ut och underhålla vägnätet i Italien, åtog han sig personligen ansvaret för att byggnationerna och underhållet ( cura viarum). Detta offentliggjordes på de romerska mynt som gavs ut 16 f.Kr., efter att han hade donerat stora summor pengar till aerarium Saturni, den allmänna statskassan.

Enligt Scullard, var emellertid Octavianus makt huvudsakligen grundad på utövandet av "en militär makt, och hans auktoritets yttersta bemyndigande var våld, hur mycket detta faktum än doldes."

Senaten föreslog Octavianus, den uppburne segraren i Roms inbördeskrig, att han på nytt skulle ta över styret över provinserna. Förslaget var en ratificering av Octavianus utomkonstitutionella makt. Genom senaten kunde Octavianus få det att framstå som om Romerska republikens konstitution ännu var gällande. Till synes motvilligt accepterade han att under tio års tid ansvara för provinserna, vilka betraktades som kaotiska. De provinser som han fick ansvar för utgjorde mycket av de områden som Rom erövrat, däribland Hispania och Gallien, Syria, Kilikien, Cyprus, och Egypten. Därtill hade Octavianus befälet över större delen av Roms legationer i anslutning till makten över provinserna. Medan Octavianus agerade som konsul i Rom, förflyttade han senatorer såsom hans representanter till de provinser han regerade, för att handha regionala affärer och säkerställa att hans order åtlyddes. Å andra sidan hamnade de provinser som inte Octavianus erhållit, under guvernörer som senaten utsåg. Octavianus blev den mäktigaste politikern i staden Rom och i de flesta av dess provinser, men han hade ändå inte monopol över politiken och krigsmakten. Senaten hade ännu makten över Africa terra, en viktig region för spannmålsförsörjningen, likaväl som över Illyricum och Macedonia, två militärstrategiska områden med flera legioner. Med endast fem eller sex legioner (vilka avlönades av senatens prokonsuler), jämfört med Augustus 20 legioner, kunde senaten i praktiken inte utmana honom militärt eller politiskt. Senatens kontroll över några av de romerska provinserna bidrog till att upprätthålla en republikansk fasad inför det autokratiska principatet. Octavianus kontroll över hela provinser var dessutom i linje med tidigare beslut fattade i Republiken i syfte att säkerställa freden och upprätta ordningen. Pompejus hade givits liknande militära befogenheter i tider av kris och instabilitet.

Den 16 januari 27 f.Kr. tilldelade senaten Octavianus de nya titlarna och . Augustus, från latinets augere ( att öka eller att växa), kan översättas till "den vördnadsvärde". Det var snarare en religiös titel än ett politiskt erkännande. Enligt den romerska tron symboliserade titeln en auktoritet över mänskligheten - och i själva verket över naturen - som gick utöver varje konstitutionell definition av hans ställning. Efter de grymma metoderna som han hade använt för att säkra sin makt, innebar namnbytet en markering att hans välvilliga styre som Augustus var åtskilt från hans skräckvälde som Octavianus. Hans nya titel Augustus var också att föredra framför Romulus, en titel han tidigare använt med anspelning på berättelsen om Romulus och Remus (Roms grundare enligt legenden), vilket skulle ha betytt ett andra grundande av Rom. Titeln Romulus var dock starkt förknippad med monarkin och kungadömet, en association som Octavianus helst försökte undvika. Princeps, kommer från den latinska frasen primum caput, "det första huvudet", och betydde ursprungligen den äldste eller mest distingerade senatorn vars namn nämndes först i senaten i Augustus fall blev det nästan en statlig titel för den som hade den högsta makten. Princeps hade också varit en titel som använts under Romerska republiken för dem som tjänat staten väl, så hade till exempel Pompejus haft titeln. Augustus använde också beteckningen Imperator Caesar divi filius, "Befälhavare Caesar son till den gudsförklarade". Med denna titel uttryckte han inte bara sitt släktband till den gudsförklarade Julius Caesar, utan använde också benämningen vilket betecknade en beständig förbindelse till den romerska segertraditionen. Ordet Caesar var egentligen ett cognomen för en gren av gens Julia, men Augustus antog namnet för sin egen familjegren. (Enligt romersk tradition var namnen ärvda enligt strikta regler.)

Augustus medgavs rätt att hänga corona civica, "medborgarkransen" gjord av ek, ovanför sin dörr och ha lagerkransar på sin dörrpost. Denna krans hade dittills hållits över segrande romerska generalers huvuden under ett triumftåg medan den som höll kransen upprepade "memento mori", eller, "Kom ihåg att du är dödlig". Därtill var lagern viktig i åtskilliga statliga ceremonier, och lagerkransar gavs till vinnarna i gymnastik, hästkapplöpning och dramatiska tävlingar. Därmed var både kronan och lagerkransen stadgade symboler inom den romerska religionen och statsmanskapet; att placera dem på Augustus dörrpost var nära på att utse hans hem till huvudstad. Augustus avstod dock från att använda insignier på makt, såsom att ha spira, bära diadem, eller en guldkrona och purpurfärgad toga som hans företrädare Julius Caesar gjort. Om han än avstod från att utmärka sin makt genom att mottaga och bära dessa äretecken, förärade senaten honom ändå en gyllene sköld som hängdes i kurians mötessal, med inskriptionen virtus, pietas, clementia, iustitia - "dygd, fromhet, förbarmande, rättvisa."

Med det första förordnandet från den 16 januari år 27 f.Kr. fick Augustus konsulsmakt under åren 27-23. Utnämningen till imperator innebar att han officiellt erkändes obegränsad makt, han erkändes den utrikespolitiska makten, varigenom det var han som beslutade om krig och slöt fredsavtal, samt blev överbefälhavare över armén. Makten övergick därmed från senaten och folket, och statsstyrelsen präglades av två element: auctoritas (autokrati) och mores maiorum (fädernas sedvänjor).

År 23 f.Kr. utspelades en politisk kris som inbegrep Augustus medkonsul Terentius Varro Murena, som deltog i en konspiration mot Augustus. De exakta detaljerna runt konspirationen är okända, men Murena fullföljde inte sin ämbetstid som konsul innan Calpurnius Piso valdes att ersätta honom. Piso var välkänd medlem av den republikanska fraktionen, och att tjäna som samkonsul med honom var för Augustus ytterligare ett sätt att visa sin villighet att göra eftergifter och samarbeta med politiska partier. Under senvåren led Augustus av en svår sjukdom, och på vad man antog var hans dödsbädd fattades avtal vilka skulle få senatorerna att betvivla att han egentligen skulle vara antirepublikan. Augustus förväntades att överlämna sin signetring till sin oefterliknelige general Agrippa. I stället lämnade han alla sina offentliga dokument, statens räkenskaper och auktoriteten över trupperna i provinserna till samkonsuln Piso, medan hans förmodade gunstling Markus Claudius Marcellus blev tomhänt. Detta förvånade många som hade trott att Augustus skulle utnämna en arvtagare till positionen som inofficiell kejsare. Augustus testamenterade endast ägodelar och tillgångar till sina arvingar, eftersom ett system av institutionaliserat imperialt arv skulle ha väckt motstånd och fiendskap bland de republikanskt sinnade romarna som skrämdes av utsikter på en monarki.

Snart därefter tillfrisknade Augustus, och han gjorde då avkall på sitt konsulat. Fastän han hade avgått som konsul, kvarhöll han sitt konsulära , vilket föranledde en andra uppgörelse mellan honom och senaten. Detta var ett smart drag av Augustus; genom att stiga ner som en av två konsuler gav detta karriärmedvetna senatorer en bättre chans att nå den positionen medan han själv kunde "utöva ett vidare patronage inom senaten." Augustus hade inte längre någon officiell position att regera staten, men samtidigt var hans auktoritet över de romerska provinserna oförändrad i och med att han blev prokonsul. Som tidigare konsul hade han interventionsrätt när han såg det nödvändigt, i fråga om affärer med de prokonsuler som senaten utsåg. Som prokonsul ville inte Augustus att denna makt över de provinsiella guvernörerna skulle tas ifrån honom, så imperium proconsulare maius, eller "makten över prokonsulerna" erkändes Augustus av senaten.

Augustus erkändes också makten av en tribun ( tribunicia potestas) på livstid, fastän inte den officiella titeln tribun. Juridiskt sett var det nästan som att bli patricier, en position som Augustus hade erhållit för länge sedan när han adopterades av Julius Caesar. Detta gav honom möjlighet att ingripa i senatens och folkets beslut, lägga in veto inför folkförsamlingen ( Comitia) eller senaten, överse val, och rätt att tala först vid samtliga sammankomster. Den tribunära auktoriteten innebar även att han fick befogenheter som traditionellt var reserverade för censorn; detta innefattade att överse den allmänna moralen ( cura morum), revidera lagar så att de tjänade det allmännas bästa, likaväl som att hålla folkräkningar och avgöra om medlemskap i senaten. Ingen tidigare i det romerska systemet hade någonsin haft både tribunmakten och censormakten samtidigt, inte heller hade Augustus blivit vald till dessa befattningar. Julius Caesar hade givits liknande befogenheter, genom att han ansvarat för statens moral, men detta hade inte utsträckts till censorns möjlighet att utlysa folkräkningar och avgöra senatens sammansättning. Befattningen som tribune plebis hade börjat förlora sin prestige genom att Augustus utökade tribunens makt, så han återupprättade dess betydelse genom att göra det obligatoriskt för varje plebej som sökte plats som praetor.

Frånsett tribunmakten, fick Augustus all imperium (obegränsad makt) inom staden Rom; alla väpnade styrkor, som förr letts av prefekter och konsuler, hamnade nu fullständigt under Augustus. Med maius imperium proconsulare (ståthållarskapet i imperiets provinser), blev Augustus den ende person som kunde mottaga triumf eftersom han var överhuvud för varje romersk armé. År 19 f.Kr., blev Lucius Cornelius Balbus, guvernör av Africa terra som besegrat Garamantes, den förste och den siste som var född i provinserna som mottog denna ära. För varje seger som följde den, fick Augustus all ära ensam, på grund av att Roms arméer leddes av legatus, vilka var princeps representanter i provinserna. Augustus' äldste son, från hans äktenskap med Livia, Tiberius, var det enda undantaget från denna regel när denne mottog triumf för segrarna i Germanien år 7 f.Kr. Augustus stannade i Rom under processen när hans status som maius imperium proconsulare skulle förnyas 13 f.Kr., för att säkra att förordnandet förlängdes, och försåg veteraner med frikostiga gåvor för att erhålla deras stöd.

Många av det andra förordnandets politiska subtiliteter verkar ha övergått plebejernas förstånd. När Augustus misslyckades bli vald till konsul år 22 f.Kr. spreds rädslan för att Augustus skulle tvingas från makten av den aristokratiska senaten. Åren 22, 21 och 19 ställde folket därför till med upplopp, och tillät endast en enda konsul att väljas dessa år, så att det andra konsulatet skulle lämnas öppet åt Augustus. År 22 f.Kr. var det matbrist i Rom vilket utlöste panik, medan många urbana plebejer uppmanade Augustus att anta en diktators makt för att personligen lösa krisen. Efter ett medvetet klädsamt avböjande inför senaten, accepterade Augustus slutligen att få auktoritet över Roms spannmålsförsörjning ( cura annonae) "av heder såsom prokonsulärt imperium", och avvärjde krisen nästan omedelbart. Inte förrän 8 e.Kr. uppstod en sådan spannmålskris att Augustus nödgades inrätta en praefectus annonae, en permanent prefekt med ansvar för att säkra matförsörjningen till Rom. År 19 f.Kr. röstade senaten igenom att Augustus fick bära konsulns insignier offentligt och inför senaten, likaväl som att sitta på den symboliska platsen mellan två konsuler och hålla fasces, ett tecken på konsulär makt. Hans officiella titel i detta hänseende var imperium consulare, vilket han fick på livstid. Liksom med hans tribunmakt, gavs honom den konsulära makten utan att han egentligen hade befattningen. Detta verkar ha tilltalat befolkningen; oavsett om Augustus var konsul eller inte var det huvudsaken att han framträdde som en sådan inför folket. Den 6 mars 12 f.Kr., efter att Marcus Aemilius Lepidus dött, antog han dessutom posten som pontifex maximus, översteprästen i Pontifices, den romerska religionens viktigaste position. Den 5 februari 2 f.Kr. erhöll Augustus titeln pater patriae, eller "fäderneslandets fader".

Senare romerska kejsares maktbefogenheter skulle ungefär motsvara dem som Augustus erhållit, men ofta skulle de, för att spela ödmjuka, avböja vissa titlar och uppdrag när de var nytillträdda. Lika ofta skulle de allt medan deras regentskap fortskred, anta alla titlar och befogenheter, oavsett om senaten tilldelat dem dessa eller inte. Corona civica, som senare kejsare började bära på huvudet, de konsulära insignierna, och (purpurtogan som segrande generaler bar), blev imperiets insignier långt in i Bysantinska rikets dagar.

Imperator Caesar Divi Filius Augustus valde Imperator, "segerrika befälhavaren" som sitt tilltalsnamn, eftersom han ville att hans segrar tydligt skulle förknippas med hans person. År 13 gav hans trupper honom 21 nya tillfällen att utropa sig imperator efter segerrika slag. Nästan hela det fjärde kapitlet i hans offentliggjorda memoarer, , handlar om hans militära segrar och utmärkelser. Genom att tala till den romerska patriotismen, skapade Augustus grundvalen för idén om den romerska civilisationens överhöghet och dess uppdrag att regera världen (den värld som var känd av Rom), och förkroppsligade frasen tu regere imperio populos, Romane, memento - "Romare, minns din makt att regera världens folk!" Detta tilltalade den romerska eliten och den bredare folkviljan som under denna tid var expansionistisk, vilket återspeglas hos den romerska poeten Vergilius som sade att gudarna lovat Rom imperium sine fine, "suveränitet utan gränser". Besvikelsen var offentlig när Augustus beslutade att Partien i Mellanöstern inte skulle invaderas, varmed hämnden för Crassus' tillfångatagna stridsfana skulle utebli. Det fanns emellertid annat land i räckhåll att besegra.

Mot slutet av hans styre hade Augustus arméer besegrat norra Hispania (nuvarande Spanien), de alpina regionerna Raetien och Noricum (nuvarande Schweiz, Bayern, Lombardiet, Österrike, Slovenien), Illyrien och Pannonien (nuvarande Albanien, Kroatien, Ungern, Serbien, Slovakien, etc.), och vidgade gränserna för Afrikaprovinsen i öster och söder. Efter klientkungen Herodes den stores regering (73-4 f.Kr.), inlemmades provinsen Iudaea i provinsen Syrien i och med att Augustus avsatte efterträdaren Herodes Archelaos. Liksom Egypten, som erövrats efter Antonius nederlag 30 f.Kr., styrdes inte Syrien av en prokonsul eller legat, utan av en överprefekt från equesterna. Återigen behövdes knappast någon militär ansträngning år 25 f.Kr. när Galatien (nuvarande Turkiet) intogs av Romerska riket strax efter att Amyntas av Galatien dödades av en änka till en avsatt prins i Homonada som hämnd. När de upproriska stammarna i Kantabrien i dagens Spanien slutligt slogs ner 19 f.Kr. hamnade territoriet i Hispania och Lusitania. Denna region visade sig vara en tillgång för Augustus, eftersom den visade sig vara rik på mineraler som kunde användas i den romerska gruvindustrin. Att besegra folken i Alperna år 1 f.Kr. var ännu en viktig romersk seger eftersom det gav de romerska medborgarna i Italien en buffertzon mot Germanien i norr. Poeten Horatius dedicerade ett ode till segern och monumentet Tropaeum Alpium nära Monaco restes för att hedra händelsen. Att inta den alpina regionen blev utgångspunkten för nästa offensiv år 12 f.Kr. av Tiberius mot de pannonianska stammarna i Illyrien, och hans bror Nero Claudius Drusus mot de germanska stammarna i östra Rhenlandet. Båda kampanjerna var framgångsrika, och Drusus här nådde floden Elbe år 9 f.Kr., men han avled snart därefter då han föll från en häst. Det har uppgivits att den fromme Tiberius gick vid sin brors kvarlevor hela vägen tillbaka till Rom.

För att beskydda de östra delarna av imperiet från Parthien, förlitade sig Augustus på klientstaterna där, vilka fungerade som buffertzoner och som områden där de kunde hålla egna trupper till försvar. Augustus stationerade en romersk armé i Syrien i detta syfte, när hans skicklige styvson Tiberius förhandlade med Parthien som Roms diplomat i öster. En av Tiberius' största diplomatiska framgångar var att han lyckades återfå Crassus krigsfana, vilket var en symbolisk seger och en moralisk seger för Rom. Tiberius var också ansvarig för att återinsätta Tigranes V på tronen till kungadömet Armenien.

Parthien utgjorde ständigt ett hot mot Rom i öst, men den verkliga krigsplatsen var längs Rhen och Donau. Redan före det slutliga slaget mot Antonius, var Octavianus kampanj mot stammarna i Dalmatien ett första steg mot att utvidga de romerska områdena mot Donau. Att vinna ett slag var inte alltid en permanent framgång, och nyligen erövrade områden var ständigt återvunna av de romerska fienden i Germanien. Ett framstående exempel på en romersk förlust var slaget vid Teutoburgerskogen år 9, när tre av nio legioner som leddes av Publius Quinctilius Varus slogs ner med få överlevande, av Arminius, cheruskernas ledare. Augustus svarade genom att förflytta Tiberius och Drusus till Rhenlandet för att återställa ordningen, vilket blev en stor framgång 13 e.Kr. Den romerska generalen Germanicus drog fördel av inbördes strider mellan Arminius och segesterna; de besegrade Arminius, som lyckades fly från slaget men som dödades av sina egna fyra år senare, år 19, för förräderi.

När Augustus varit sjuk år 23 f.Kr. hade problemet med efterträdare blivit en av de viktigaste politiska frågorna, även för allmänheten. För att säkra stabiliteten var han tvungen att utse en efterträdare till sin unika position i Roms samhälle och regering. Detta måste ske utan stora åthävor, odramatiskt och på ett naturligt sätt som inte väckte oro i senaten över att något som påminde om en monarki upprättats. Om någon skulle ta hans inofficiella plats i makten, skulle han vara tvungen att ha förtjänat det genom offentligt kända meriter. Några historiker som inriktat sig på Augustus hävdar att sannolikheten hade pekat på hans systerson Marcellus, som hastigt hade gift sig med Augustus dotter Julia den äldre. Andra historiker bestrider detta antagande på grund av att Augustus testamente lästes upp högt i senaten när han var svårt sjuk år 23 f.Kr., och det då i stället pekade på Marcus Agrippa, som var direkt under Augustus i hierarkin och obestridligen den ende som hade kunnat leda legionerna som höll samman imperiet. Efter Marcellus död 23 f.Kr., gifte Augustus bort sin dotter med Agrippa. Denna förening gav fem barn, tre söner och två döttrar: Gaius Caesar, Lucius Caesar, Vipsania Julia, Agrippina den äldre, och Postumus Agrippa, så kallad eftersom han föddes efter att Marcus Agrippa dött. Strax efter andra förordnandet erkändes Agrippa ett fem år långt mandat att administrera den östra delen av Romerska imperiet med imperium av en prokonsul och samma tribunicia potestas som Augustus hade (dock utan att utmana Augustus auktoritet), med sätet för guvernatet placerat i Samos i Kykladerna. Fastän detta erkännande borde ha talat för att Augustus tänkte sig Agrippa som arvinge, var det också en åtgärd som behagade medlemmar i det caesarska partiet genom att han därmed tillät en av dess medlemmar att dela hans makt.

Augustus' intention att göra Gaius och Lucius Caesar till arvingar var uppenbart eftersom han adopterade dem som sina egna barn, och personligen såg till deras politiska karriärer genom att utnämna dem till konsuler 5 och 2 f.Kr. Augustus visade också att han favoriserade sina styvsöner, Livias barn från tidigare äktenskap, Nero Claudius Drusus Germanicus och Tiberius Claudius, genom att sätta dem som befälhavare och ge dem offentliga ämbeten, och han verkade av dessa föredra Drusus. Drusus äktenskap med Antonia, Augustus syskonbarn var dubbelt upp en familjeangelägenhet som därför knappast torde ha inverkat på successionen. Efter att Agrippa dött 12 f.Kr, beordrades Tiberius, Livias son, att skilja sig från sin hustru Vispania och gifta om sig med Agrippas änka, Augustus dotter Julia, så fort sorgetiden för Agrippa löpt ut. Medan Drusus' äktenskap med Antonia betraktades som en förbindelse som inte kunde brytas, var Vispania för avlägset släkt, som Agrippas dotter från ett tidigare äktenskap.

Tiberius delade Augustus' tribunmakt 6 f.Kr., men drog sig snart tillbaka under förevändning att han inte ville ägna sig åt politik, och gick i exil på Rhodos. Någon förklaring till detta saknas, möjligen kan det ha varit en kulmen på en rad händelser, däribland det havererade äktenskapet med Julia. Det kan ha berott på avund och känsla av att ha åsidosatts efter att Augustus' unga barnbarn-adoptivsöner, Gaius och Lucius, gick med i prästkollegiet vid mycket ung ålder, presenterades mer välvilligt inför åskådare, och introducerades inför armén i Gallien. Både Lucius och Gaius dog tidigt, år 2 respektive 4 e.Kr., och eftersom hans bror Drusus också dött (9 f.Kr.), återkallades Tiberius till Rom i juni 4 e.kr. där han adopterades av Augustus under villkoret att han i sin tur skulle adoptera Germanicus. Detta inledde traditionen att utse åtminstone två generationer efterträdare. Detsamma året erkändes Tiberius tribunmakten och prokonsulsmakten, utsända från utländska kungar var tvungna att visa honom aktning, och år 13 förärades han en andra triumf och jämbördig imperium med Augustus. Den enda som kunde göra anspråk mot honom var Postumus Agrippa, som hade sänts i exil av Augustus år 7, ett beslut som senaten genom dekret gjorde permanent, och Augustus försköt honom offentligt. Historikern Erich S. Gruen har genom flera samtida källor dragit slutsatsen att Postumus Agrippa var en "vulgär ung man, brutal och våldsam, och förtappad till karaktären."

Den 19 augusti 14, dog Augustus medan han besökte platsen där hans far avlidit i Nola, och Tiberius - som närvarade med Livia vid Augustus dödsbädd - utropades som efterträdare. Augustus' berömda sista ord var enligt Suetonius ecquid iis videretur mimum vitae commode transegisse, "Har jag spelat min roll väl i livets komedi?", ei de ti echoi kalos to paignion, kroton dote kai pantes hemas meta charas propempsate, "Då ju föreställningen har varit så bra, kan ni nu klappa händerna. Applådera oss ni alla." Han dog i Livias armar, och sade: Livia, nostri coniugii memor vive, ac vale!, "Livia, glöm aldrig vår förening så länge du lever - farväl!"

Ett enormt gravfölje av sörjande reste med Augustus kropp från Nola till Rom, och dagen han begravdes stängdes alla affärer och all verksamhet lades ner. Griftetal hölls av Tiberius och hans son Drusus medan de stod på två . Augustus kropp kremerades i kistan i närheten av hans mausoleum, och det utropades att Augustus slagit följe med gudarna som en av de romerska pantheonerna. Hans urna har sedermera gått förlorad.

Augustus betydelse

Augustus regering lade grunden för ett rike som varade i hundratals år, tills det slutliga Roms fall. Både hans tagna namn, Caesar, och hans titel Augustus blev permanenta titlar som de styrande av Romerska imperiet bar i fjorton århundraden efter hans död, och användes både i Rom och Bysantinska riket. På många språk har caesar blivit ordet för kejsare, så på tyska och på bulgariska och senare ryska . Kulten av Divus Augustus fortsatte som statsreligion i imperiet men förbjöds då kristendomen år 381 gjordes till statsreligion av Theodosius I. Av den anledningen finns flera utmärkta exemplar av statyer och byster på kejsaren. Han hade låtit skriva en sammanställning över sina framgångar, Res Gestae Divi Augusti, som inskrevs i brons framför hans mausoleum. Andra exemplar av texten inskrevs runt om i imperiet vid hans död. Inskriptionen i latin följs av en på grekiska, och utfördes på många offentliga inrättningar, som templet i Ankara, Monumentum Ancyranum, som kallats "drottningen av alla inskriptioner" av historikern Theodor Mommsen. Det finns några andra skrivna verk av Augustus som inte bevarats. Dit hör hans dikter Sicilia, Epiphanus, och Ajax, en självbiografi i 13 böcker, en filosofisk avhandling, och hans skrivna vederläggning av Brutus' Eulogi av Cato.

Många betraktar Augustus som Roms störste kejsare genom tiderna. Säkert är att hans politik förlängde Roms livslängd och initierade den berömda eller Pax Augusta. Han var en intelligent, beslutsam och klipsk politiker, men inte lika karismatisk som Julius Caesar, och hamnade under påverkan av sin tredje hustru, Livia, ibland till det sämre. Icke desto mindre blev hans betydelse varaktig. Staden Rom förändrades starkt under Augustus, med Roms första institutionaliserade polis, brandkår, och inrättandet av kommunala prefekter som ämbeten. Polisen var indelad i grupper om 500 man, medan brandkårens enheter i 500 till 1 000 man styck, med 7 enheter över 14 distrikt i staden. En praefectus vigilum, eller "Prefekt över vakthållningen" sattes att ansvara över vigiles, Roms brandkår och polis. När inbördeskriget var över kunde Augustus upprätta en stående armé för Romerska imperiet, med 28 legioner om 170 000 soldater. Dessa understöddes av ett stort antal hjälptrupper om 500 man var, ofta rekryterade från områden som nyligen erövrats. Med sitt finansiella ansvar för att upprätta väghållningen genom Italien, installerade Augustus också ett officiellt kurirsystem med stationer som övervakades av en militärofficer, som kallades praefectus vehiculorum. Förutom att vägarna underlättade kommunikationen mellan Italiens städer, gjorde de det lättare för arméerna att färdas snabbt genom landet. År 6 grundade Augustus aerarium militare, då han donerade 170 miljoner sestertier till en ny militärkassa som försåg både aktiva och pensionerade soldater med medel. En av de mest livaktiga institutioner som Augustus grundade var praetoriangardet år 27 f.Kr., ursprungligen en personlig livvaktsstyrka på slagfältet som utvecklades till imperiets väktare såväl som en betydelsefull politisk maktfaktor i Rom. De hade makten att sätta press på senaten, installera nya kejsare, avsätta dem som de ogillade. Den siste kejsare de tjänade var Maxentius, innan Konstantin den store förbjöd dem tidigt under 300-talet och förstörde deras kaserner, Castra Praetoria.

Fastän han var den obestridlige härskaren av Rom, ville Augustus inblåsa republikanska dygder och moral i romarna. Han var också angelägen om plebejer och arbetare. Detta uppnådde han genom stor generositet och genom att minska möjligheten till slöseri. År 29 f.Kr. betalade Augustus 400 sestertius var till 250 000 medborgare, 1 000 sestertius var till 120 000 veteraner i kolonierna, och spenderade 700 miljoner sestertius på att skaffa mark åt sina soldater där de kunde slå sig ner. Han återuppbyggde 82 tempel för att visa sin aktning inför de romerska gudarna. Om det senare var ett uttryck för ödmjukhet, var det ett än större när han följande år, 28 f.Kr., smälte ner 80 silverstatyer som föreställde honom och som uppförts till hans ära.

Längden på Augustus regering (42 år som princeps) hade förstås betydelse för dess framgång. Som Tacitus skrev, den yngre generationen som levde år 14 hade aldrig erfarit någon annan regering än principatet. Hade Augustus dött tidigare hade historien sett annorlunda ut. De återkommande inbördeskrigen under republikens oligarki och Augustus långvariga regering, måste därför ses som det huvudsakliga skälet till att den romerska staten under dessa år de facto övergick i monarki. Augustus' egna erfarenheter, hans tålamod, takt och politiska företrädanden spelade också roll. Han visade vägen för framtiden, i militärt hänseende och sett till successionsordningen, och till det faktum att kejsaren bekostade att huvudstaden återställdes. Augustus' ultimata betydelse låg i freden och välståndet som imperiet åtnjöt de närmaste två århundradena under det system han upprättat. Hans minne vördades i imperiets politiska ethos som föredömet av en god kejsare. Alla kejsare i Rom antog hans namn, Caesar Augustus, vilket gradvis upphörde att fungera som egennamn och i stället blev en titel.

Augustus offentliga finansiella reformer fick ett stort inflytande på imperiets följande framgångar. Augustus utökade territoriet avsevärt, och samtidigt fastslog ett samordnat skattesystem som ersatte de varierande, oregelbundna tributerna som provinserna erlagt under hans företrädare. Denna reform ökade Roms inkomster, stabiliserade penningflödet, och reglerade den finansiella relationen mellan Rom och provinserna. Skattetrycket under Augustus avgjordes av folkräkningar, med fastslagna kvoter för varje provins. Medborgare av Rom och Italien betalade indirekta skatter, medan direkta skatter togs från provinserna. Indirekta skatter inbegrep en 4 procent skatt på priset på slavar, en 1 procent skatt på varor som såldes på auktion, och en 5 procent skatt på ärvd egendom överstigande ett värde på 100 000 sestercer per person, den närmaste anhörige borträknad.

En annan viktig reform var avskaffandet av privata uppbördsmän, vilka ersattes av betalda offentliganställda uppbördsmän. Privata uppbördsmän hade varit regel under republiken, och några hade blivit tillräckligt mäktiga att skaffa sig röster i politiska val i Rom. Uppbördsmännen hade skaffat sig dåligt rykte genom deras tillvägagångssätt och deras ökande privata förmögenheter, när de fått rätt att beskatta lokala områden. Det hade utvecklats till ett godtyckligt system som byggde på kronofogdarnas önskan att sko sig, och de var ofta mycket grymma, vilket påverkade investeringar negativt.

Att kunna använda Egyptens höga räntor för att finansiera imperiets operationer berodde på att Augustus besegrat Egypten och infört romerskt styre där. Eftersom det snarast betraktades som Augustus privata egendom än en romersk provins, blev det en del av de efterföljande kejsarnas patrimonium. I stället för en legat eller prokonsul, insatte Augustus en prefekt från equites att administrera Egypten och hålla kvar de lukrativa hamnarna där; denna position blev den högsta som en equites kunde erhålla näst efter praetorianprefekt. Den stora avkastningen från det egyptiska jordbruket gav stora inkomster som Augustus och hans efterträdare använde för offentliga verksamheter och militärexpeditioner, likaväl som till bröd och till att torgföras till folket i Rom.

Månaden augusti (latin: Augustus) är uppkallad efter Augustus; innan honom kallades den Sextilis (så kallad eftersom den enligt romerska kalendern var den sjätte månaden och det latinska ordet för sex är sex). En ofta upprepad osanning är att månaden fick 31 dagar för att matcha Julius Caesars juli, men detta är ett påhitt från 1200-talet och Johannes de Sacrobosco. Sextilis hade 31 dagar redan innan den bytte namn, och valdes inte heller för längden på månaden (se julianska kalendern). Enligt en senatus consultum som citeras av Macrobius, bytte Sextilis namn till Augustus ära eftersom flera händelser som förde honom till makten inträffat i denna månad, som Alexandrias fall.

På sin dödsbädd utropade Augustus "Jag fann Rom i gyttja; jag har lämnat den i marmor", men fastän det finns viss bokstavlig sanning i detta så tillägger Dio Cassius att detta var en metafor för imperiets styrka. Marmor fanns i byggnader före Augustus, men det var inte ofta använt som byggmaterial förrän hans regering. Detta gäller inte slummen i Suburra som var lika eldhärjat och nedslitet som vanligt, men han efterlämnade en monumental topografi i centrumet och i Campo Marzio, med Ara Pacis (Fredsaltaret) och monumentala solur vilkas centrala gnomon var en obelisk tagen från Egypten. De skulpturala reliefer som pryder Ara Pacis åskådliggör de nedtecknade uppgifterna om Augustus triumfer i . Dess reliefer avbildar imperiets praetorers segerparader, vestaler, och medborgarna i Rom. Han uppförde också Julius Caesars tempel, Agrippas termer, och Augustus forum med dess Marstempel. Andra projekt antingen uppmuntrades av honom, som Lucius Cornelius Balbus teater, och Agrippas uppförda Pantheon, eller bekostades av honom i andras namn, ofta släktingar (som Octavias portik, Marcellusteatern). Även Augustus mausoleum byggdes före hans död för att hysa släktmedlemmar. För att fira segern vid slaget vid Actium, byggdes Augustus triumfbåge år 29 f.Kr. nära ingången till Castors och Pollux tempel, och utvidgades år 19 f.Kr. för att inrymma en trippelbåge. Det finns åtskilliga byggnader utanför Rom som bär Augustus namn eller uppförts till hans ära, som Meridas teater i Mérida i dagens Spanien, Maison Carrée i Nîmes i dagens Frankrike, liksom Tropaeum Alpium vid La Turbie, nära Monaco.

Efter att Agrippa dött 12 f.Kr. var problemet hur Roms vattenförsörjning skulle tillgodoses tvunget att lösas. Detta eftersom Agrippa haft överseende över detta projekt, och till och med bekostades av honom eftersom han var en civilperson som betalade med egna medel. Samma år arrangerade Augustus en inordning där senaten utsåg tre av dess medlemmar som huvudkommissionärer över vattenförsörjningen så att Roms akvedukter inte skulle förfalla. Under de sista åren av Augustus regering bestod kommissionen av fem senatorer, som kallades curatores locorum publicorum iudicandorum som ansvarade för att upprätthålla offentliga anläggningar och statskultens tempel. Augustus inrättade gruppen senatorer, curatores viarum, för att ha uppsikt över vägarna; denna grupp samarbetade med lokala befattningshavare för organisationen av regelbundna reparationsarbeten.

Den korintiska ordningen i arkitekturen som stammar från den grekiska antiken var den dominanta stilen i arkitekturen under Augustus och imperiets era. Suetonius uttryckte vid ett tillfälle att Rom var ovärdig som huvudstad till imperiet, men Augustus och Agrippa föresatte sig att dölja detta genom att förändra Roms yttre enligt klassisk grekisk modell.

Referenser

Källor som använts till den text som översatts:

Bowersock, G. W. (1990). "The Pontificate of Augustus". Between Republic and Empire: Interpretations of Augustus and his Principate . Berkeley: University of California Press. sid. 380-394. ISBN 0-520-08447-0

Bunson, Matthew (1994). Encyclopedia of the Roman Empire. New York: Facts on File Inc. ISBN 0-8160-3182-7

Chisholm, Kitty and John Ferguson. (1981). Rome: The Augustan Age; A Source Book. Oxford: Oxford University Press, in association with the Open University Press. ISBN 0-19-872108-0.

Green, Peter (1990). Alexander to Actium: The Historical Evolution of the Hellenistic Age . Hellenistic Culture and Society. Berkeley, CA; Los Angeles; London: University of California Press. ISBN 0-520-05611-6 (hbk.); ISBN 0-520-08349-0 (pbk.)

Mackay, Christopher S. (2004). Ancient Rome: A Military and Political History . Cambridge University Press. ISBN 0521809185

Scullard, H. H. (1982) [1959]. From the Gracchi to Nero: A History of Rome from 133 B.C. to A.D. 68 (5th edition). London; New York: Routledge. ISBN 0-415-02527-3 (pbk.)

Syme, Ronald (1939). The Roman Revolution . Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-280320-4 (pbk.) The classic revisionist study of Augustus

Rowell, Henry Thompson. (1962). The Centers of Civilization Series: Volume 5; Rome in the Augustan Age. Norman: University of Oklahoma Press. ISBN 0-8061-0956-4

Between Republic and Empire: Interpretations of Augustus and His Principate, edited by Kurt A. Raaflaub and Mark Toher. Berkeley; Los Angeles: University of California Press, 1993 (paperback, ISBN 0-520-08447-0).

Borgies, Loïc. Le conflit propagandiste entre Octavien et Marc Antoine. De l'usage politique de la uituperatio entre 44 et 30 a. C. n., Brussels: Latomus, 2016 (paperback, ISBN 978-90-429-3459-7).

Everitt, Anthony. Augustus: The Life of Rome's First Emperor. New York: Random House, 2006 (hardcover, ISBN 1-4000-6128-8). As The First Emperor: Caesar Augustus and the Triumph of Rome. London: John Murray, 2006 (hardcover, ISBN 0719554942).

Galinsky, Karl. Augustan Culture. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1998 (paperback, ISBN 0-691-05890-3).

Goldsworthy, Adrian. Augustus: From Revolutionary to Emperor. London: W&N, 2014. ISBN 0-300-17872-7

Jones, A.H.M. "The Imperium of Augustus", The Journal of Roman Studies, Vol. 41, Parts 1 and 2. (1951), pp. 112-119.

Jones, A.H.M. Augustus. London: Chatto & Windus, 1970 (paperback, ISBN 0-7011-1626-9).

# data[].attributes.attachment_link.description
Caesar Augustus ( latin: ), född som Gaius Octavius den 23 september 63 f.Kr. i Rom, död 19 augusti 14 e.Kr. i Nola, Italien, var den förste kejsaren av Romerska kejsardömet och han regerade från 27 f.Kr. fram till sin död. Den unge Octavius adopterades av sin släkting Julius Caesar i dennes testamente.

# data[].attributes.body
27 f.v.t - 180 e.v.t

# data[].attributes.body
33 e.v.t

# data[].attributes.headline
Romarna förstör det judiska templet i Jerusalem

# data[].attributes.subject
Romarna förstör det judiska templet i Jerusalem

# data[].attributes.body
70 e.v.t

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ödesåret 70 e.Kr - diasporan inleds

Den romerska ockupationsmaktens behandling av judarna var förhållandevis mild fram till det stora judiska upproret började. Judarna hade fått behålla sin tro och sina seder, som folken i de flesta andra romerska provinserna.

Mycket förenklat kan vi säga att romarna lät de ockuperade folken sköta sig själva så länge de uppfyllde två regler: höll sig lugna och betalade sin skatt.

Judarna kom att bryta mot båda dessa regler. Till saken hör att romarrikets östgräns, mot det nypersiska riket, var den mest känsliga gränsen i hela imperiet. Här måste det vara lugnt.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den romerska ockupationsmaktens behandling av judarna var förhållandevis mild fram till det stora judiska upproret började. Judarna hade fått behålla sin tro och sina seder, som folken i de flesta andra romerska provinserna. Mycket förenklat kan vi säga att romarna lät de ockuperade folken sköta sig själva så länge de uppfyllde två regler: höll sig lugna och betalade sin skatt.

# data[].attributes.body
80 e.v.t.

# data[].attributes.body
200 e.v.t

# data[].attributes.headline
KONSTANTIN DEN STORE. Gör kristendom till statsreligion. 

# data[].attributes.subject
KONSTANTIN DEN STORE. Gör kristendom till statsreligion. 

# data[].attributes.body
272 e.v.t. - 337 e.v.t

# data[].attributes.headline
Romarriket delas upp i ÖSTROM och VÄSTROM

# data[].attributes.subject
Romarriket delas upp i ÖSTROM och VÄSTROM

# data[].attributes.body
395 e.v.t

# data[].attributes.body
476 e.v.t.