# data[].attributes.headline
Виховний зах

# data[].attributes.body
Виховний захід у 10 класі

Підготувала:

Класний керівник

В.В. Швець

Тема виховного заходу:

«Людське життя – найвища цінність»

Мета: Розширити знання учнів про життя, збагачувати активний словник учнів, розвивати вміння, формувати ціннісні судження про гармонійне життя; виховувати наполегливість у досягненні поставленої мети. Виховувати прагнення до дієвості, активності, творчості у житті, бажання самостійно творити свою долю.

Пам'ятай! Життя є дар, великий дар.
І той, хто його не цінує, його дарунка не заслуговує.
Леонардо да Вінчі

План виховного заходу

1.            Організація класу до уроку

2.            Оголошення теми уроку

3.            Вступне слово вчителя

4.            Очікування від виховного заходу

5.            Бесіда з учнями

6.            Притча про хлопчика

7.            Гра-роздум “Що б я хотів”

8.            Розповідь учителя з елементами бесіди

9.            Робота з Конституцією України

10.       Рефлексія. Гра “Сонячні промінчики життя”

Хід виховного заходу

1.            Організація класу до уроку.

2.            Оголошення теми уроку.

Вчитель. –  Тема сьогоднішнього виховного заходу: «Людське життя – найвища цінність».  Подумайте хвилину про що будемо вести мову на ньому.

3.            Вступне слово вчителя

Людське життя... Неповторне та звичне, радісне й сумне, сповнене глибоких переживань, солодке, як мед, і гірке, як полин.

Люди, їх мільйони... усі вони зовсім різні й чимось неповторні. Вони, мов ті зорі на небі, що горять своєрідним світлом.

Так, життя кожної людини – це стежина, устелена жовто-гарячими чорнобривцями, духмяними вишеньками, стежина з червоними та чорними тонами, як у цій пісні «червоне – то любов, а чорне – то журба»...

Бо й справді, кожне життя дається нам якоюсь дивовижною квіткою, яка вранці вмивається росою, зустрічаючи новий день, ніжно простягає руки-пелюстки до сонця, щоб захистило її від усього злого й недоброго, а ввечері тихо й сумовито складає свою голівку до матері-землі, сподіваючись наступного дня побачити цей світ кращим.

Стежина життя... Це по ній кожен має пройти гідно. Але якою вона буде? І хочеться гукнути: «Життя! Ну зупинись хоч трішки! Почекай хоч одну мить! Візьми мене на свої крилечка й понеси ген-ген за небокрай, де люди у вічності живуть».

Прекрасні слова, правда? І як хотілося б кожному з нас, щоб і життя наше було таким же прекрасним. Але як цього досягти? Тому, тема нашої сьогоднішньої зустрічі «Людське життя – найвища цінність». Ми повинні з'ясувати такі питання: для чого людина живе на землі? Що зробити для того, щоб життя наше було прекрасним?

Щоб у нас вийшла цікава розмова, мені потрібна буде ваша допомога, ваша активність, щирість, відвертість.

Підлітковій вік – особлива пора людського життя, коли ти вже торкнувся притягальної сили землі, а легенькі крила дитинства ще піднімають тебе в небо, де живе казка, де панує мрія. Як часто ми – дорослі, ваші вчителі, батьки, не розуміємо вас, не розуміємо, які емоції охоплюють чисте поле ваших уявних подвигів, як тривожно б'ється серце в кожного з вас у передчутті нового (майже дорослого) світосприйняття.

І тому інколи дивимось на легкий вибух непокори, суперечок, неслухняності як на загрозу власного розуміння добропорядності й чеснот, котрі, на нашу думку, повинні збігатися з нашими критеріями «позитивної поведінки в суспільстві».

Юність – це пік вашого життя. Зараз ви робите найвеличніше своє відкриття – відкриваєте самих себе. А відкриття самого себе – найпрекрасніше, що може відчути людина. У цих пошуках глибокий зміст: кожний може розкрити свої реальні, досі незнані можливості. Щоб виявити та використати їх, щоб знайти себе, треба себе пізнати, тобто вивчити та зуміти оцінити. А це й дасть можливість будувати, творити своє «Я».

Вдумаймось у слова Леонардо да Вінчі: «Пам'ятай! Життя є дар, великий дар, і той, хто його не цінує, цього дарунка не заслуговує».

Звичайно, нікому не дано з цілковитою точністю визначити своє майбутнє. Та все ж кожному під силу намітити власний шлях самотворення, кожному слід знати, що він спроможний підсилити в собі, а що відкинути чи хоча би пом'якшити.

Щодня перед кожним із вас постають запитання: хто я? Навіщо я прийшов у цей світ? Куди йде моє життя? Що залишу після себе? Чи хтось колись про мене згадає? Здається, це прості запитання, але дати відповідь на них стає все важче й важче.

Життя – це ваша таємниця, проте ви повинні реалізувати себе, свої можливості, свою суть, пройшовши всі етапи, запрограмовані його віковими особливостями: людина повинна пройти молодість, зрілість, залишити спадщину, тобто посадити дерево, збудувати дім, виростити дитину.

4.            Очікування від уроку.

Інтерактивна технологія “закінчи речення”.

На дошці записане речення: “Від сьогоднішнього уроку на тему. Життя – найвища цінність я очікую... (Кожен по черзі висловлює свою думку).

·                 Зрозуміти, що таке людське життя.

·                 З’ясувати, яку цінність складає людське життя.

·                 збагнути, що таке життєві цінності.

·                 Зрозуміти для чого людина живе.

·                 З’ясувати що зробити, щоб життя було повноцінним.

·                 Збагнути, яка моя роль у житті людства.

·                 Навчатися дорожити кожною хвилиною життя.

·                 Навчитися керувати своїм життям.

5.            Бесіда з учнями

Вчитель. – Як ви думаєте, чи може кожна людина жити так, як вона хоче, і що для цього потрібно? (Людина може запланувати своє життя, визначивши мету існування, вибрати шлях її реалізації. Усе залежить від характеру людини, вольових зусиль. Для того щоб жити так, як хочеш, треба вміти долати перешкоди, труднощі. Мало одного тільки бажання хотіти, потрібна ще й праця, боротьба, щоб чогось досягти...)

Вчитель. – А що складніше й важливіше - будувати життя чи пристосовуватись до нього? (Звичайно, складніше й важливіше будувати життя, а пристосуватись - легше та простіше, але це нецікаво...)

Вчитель. – Чи хочеш стати «видатною людиною», «зіркою», «жити щасливо»? (Напевне, кожному з нас хочеться жити щасливо. Тому дуже часто, вітаючи один одного з тим чи іншим святом, ми бажаємо найперше здоров'я та великого щастя.)

Вчитель. – А який зміст ви вкладаєте в поняття «жити щасливо»? (Жити щасливо – це коли тебе поважають люди, коли в тебе є вірні друзі, коли на землі панують любов і злагода між людьми...)

Вчитель. –

Коли ж судилось нам всім жить в одному світі,

Єднаймось всі разом у радості й біді.

Давайте, щоб душа жила у щастя світлі,

Щоб людства рід зберігся на землі.

В. Сухомлинський

Вчитель. – Тож, який слід повинна залишити людина на землі?

6.            Притча про хлопчика

Старий Майстер звів кам'яний будинок. Став осторонь і милується. «Завтра в ньому оселяться люди», - думає з гордістю.

А в цей час біля будинку грався Хлопчик. Він стрибнув на сходинку й залишив слід своєї маленької ніжки на цементі, який ще не затвердів.

- Для чого ти псуєш мою роботу? - сказав з докором Майстер.

Хлопчик подивився на відбиток ноги, засміявся й побіг собі.

Минуло багато років. Хлопчик став дорослим Чоловіком.

Життя його склалось так, що він часто переїздив з міста до міста, ніде довго не затримувався, ні до чого не прихилявся - ні руками, ні душею.

Прийшла старість. Пригадав старий Чоловік своє рідне село на березі Дніпра. Захотілося йому побувати там. Приїхав на батьківщину, зустрічається з людьми, називає своє прізвище, але всі знизують плечима - ніхто не пам'ятає такого.

- Що ж ти лишив після себе? - питає у старого Чоловіка один дід. - Є в тебе син чи дочка?

- Немає в мене ні сина, ні дочки.

- Може, ти дуба посадив?

- Ні, не посадив я дуба...

- Може, ти поле випестував?

- Ні, не випестував я поля...

- То, мабуть, ти пісню склав?

- Ні, й пісні я не склав.

- То хто ж ти такий? Що ж ти робив усе своє життя? - здивувався дід.

Нічого не міг відповісти старий Чоловік. Пригадалася йому та мить, коли він залишив слід на сходинці. Пішов до будинку. Стоїть той, наче вчора збудований, а на найнижчій сходинці - закам'янілий, відбиток хлопчикової ніжки.

- Ось і все, що залишиться після мене на землі, - з болем подумав старий Чоловік. - Але цього ж мало, дуже мало...

Не так треба жити...

Вчитель. –  Чого вчить нас дана притча? (учні відповідають)

Вчитель. -Про захоплення ми можемо говорити ще і ще. Бо, як бачимо, немає жодної людини, яка би чимось не захоплювалась. Але хочу застерегти вас, щоб ви вдумливо ставились до своїх захоплень.

Не всі ті, хто захоплюється моделюванням, створюватимуть машини; не всі, хто захоплюється спортом, стануть спортсменами; не всі, кому подобається музика, стануть співаками... Але головне - мати якусь мету в житті, до чогось прагнути. Бо людина, яка знайшла зміст свого життя та прожила у відповідності з ним, помирає тільки фізично. Вона залишається жити в результатах своєї праці, у людях, яких вона виховала, в ідеях, які вона виробила, навіть, якщо не встигла їх здійснити. У свій час відомий педагог К. Ушинський писав: «Задовольніть усі бажання людини, але відніміть у неї мету життя - якою нещасною буде вона. Не задоволення потреб, а мета життя являється серцевиною».

Щодня змінюється панорама життя, змінюється й коло інтересів, прагнень. І будь-яка дрібниця сьогодення не повинна замінювати усвідомлення того, що є багатством кожної людини - я маю на увазі знання, інтелект, різноманітність захоплень.

Так, різноманітність захоплень, саме на це я хочу звернути вашу увагу. Бо якщо людина в житті чимось захоплюється, плекає, мріє, до чогось прагне, то й життя для неї не буде сірим, буденним, і вона не буде лише спостерігачем, а, навпаки, творцем свого життя.

Вчитель. – А як ви думаєте, коли в людей з'являються захоплення? (Звичайно, у дитинстві, коли дитина починає гратися й усвідомлює, що їй найбільше подобається. Недарма в народі кажуть: «У що ти граєш, тим і захопишся».)

Вчитель. –

Головне - мати якесь улюблене заняття, щось робити. Бо, як писав відомий педагог В. Сухомлинський: «Ти не завжди будеш дитиною. Ми з'являємося на світ і спочатку буваємо маленькими дітьми для того, щоб, ставши дорослими, залишити свій слід на землі, прожити життя справжніми людьми. Прагни швидше стати духовно зрілим творцем, мислителем, трудівником. Людина смертна. Ми йдемо в небуття, але, разом з тим, людина й безсмертна. Твоє безсмертя в тому, що ти зумієш створити для людей, для своєї Батьківщини».

Не забувай ні на хвилину свого призначення, Людино!

Бо якщо станеш забувати, то будеш ти нічим ставати.

Бо як забудеш - всохнуть ріки, на світ народяться каліки,

А опромінені тополі підуть собі степами голі.

Бо якщо станеш забувати, тоді себе не врятувати,

Бо віра вмре, надія згасне, своє ім'я забудеш власне.

Забудеш ім'я свого роду, і ім'я батька і народу,

Забудеш знати, і уміти, і рідну мову розуміти.

7.            Гра-роздум “Що б я хотів”.

Вчитель. – Зараз кожен візьме човник, який є біля кожного з вас, і напише на ньому гасло, з яким думає йти по житті. А потім пустить по “Течії життя”.

(Кожен учень прикріплює свій човник на макет річки, що є на дошці).

Гасла (які можуть обирати собі учні, надруковані на листку біля кожного учня)

1.            Важке – не значить непереборне (Демокріт)

2.            Незважаючи ні на які перешкоди, я буду йти до своєї мети (Монов)

3.            Щоб досягти великого, треб починати з малого. (Чехов)

4.            Перші кроки завжди найважчі. (Пагор)

5.            Коли руйнується план, немає кращої розради як на його місці побудувати новий. (Поль)

6.            Якщо знайдеш у житті легку дорогу, знай: вона не веде нікуди. (Кларк)

7.            Людина зростає тоді, коли тягнеться вгору. (Горький)

8.            Хто не йде вперед, йде назад: стану нерухомості не існує. (Лукрецій)

9.            Найсильніший той, хто має вдалу на собою. (Павлов)

10.       Бережіть час – це тканина з якої виткане життя. (Річардсон)

11.       Людина народжена для діяльності. (Вольтер)

12.       Краще зноситися, ніж заржавіти. (Дідро)

13.       Праця – найкращий шлях до того, щоб любити життя. (Ренан).

14.       Тиждень роботящої людини – 7 днів, тиждень ледаря – 7 “завтра” (нім. прислів’я)

15.       Не має вищого покликання. Як бути потрібним і корисним багатьом людям (Монтекск’є).

16.       Людина – сама причина усіх своїх страждань. (Піфагор)

17.       Мистецтво жити - це жити з перспективою. (Гладков)

18.       Будьте самоуками, а не ждіть, поки вас навчить життя. (Бальзак)

19.       Без працьовитості нема ні талантів, ні геніїв. (Менделєєв)

20.       Якщо я знаю, що знаю мало, доб’юся того, щоб знати більше. (Ларошфуко).

8.            Розповідь учителя з елементами бесіди.

Вчитель. –

Я хочу ознайомити вас ще з одним твором-притчею. Нехай кожен з вас спробує самостійно продовжити речення, яке є назвою цієї притчі.

«Життя людини - це найвища цінність»

В одного батька було двоє синів. І ось настав час, коли кожен з них мав піти власною дорогою. Покликав їх батько до себе і каже: «Віддаю я вам усе своє багатство. Кожному даю коштовності, землі та все, що є на цих землях. Розпоряджайтеся ними, примножуйте та пам'ятайте мою настанову: найвища цінність - це життя людини. Обіцяйте мені, що будете берегти життя, як найдорожчий скарб». Сини пообіцяли та й розійшлися своїми дорогами.

Старший син, прийшовши у свої землі, одразу найняв собі найкращу охорону та велику кількість прислуги. Звелів побудувати найміцніший палац і не зводити з нього очей ні вдень, ні вночі, щоб його дорогоцінному життю нічого не загрожувало. Слуги приносили йому найкращу їжу та напої, виконували всі його забаганки. Відокремився він від усього світу, щоб ніяка хвороба чи тривожна звістка не турбували його життя - батькові ж обіцяв.

Молодший син часом обходив свої землі. Однак невдовзі побачив велике скупчення людей, що збиралися воювати між собою. Він запитав у них: «Навіщо ви вирішуєте свої проблеми насиллям? Ви ж маєте змогу все обговорити та домовитись». «А ми про це ніколи не думали. Бійкою все вирішували наші батьки, діди і прадіди, тому й ми так робимо. А й справді, чому не домовитись». Війна скінчилась, навіть не розпочавшись, а вдячні матері та жінки кинулись до ніг молодшого сина, дякуючи за збережене життя їхніх синів і чоловіків.

Попрямував він далі. Незабаром його очам відкрилася жахлива картинка. Змарнілі, обідрані люди жебракували на дорозі, ведучи за собою малих, немічних, голодних дітей. «Що змусило вас так жити?», - запитав їх. І люди розповіли, як жили вони колись у прекрасному місті, поряд з яким була повновода ріка, зеленів чудовий ліс, повний різноманітної живності. Та сталось так, що для своїх потреб люди вирубали всі дерева. Кудись зникла вся живність, мисливці вже нічого не приносили з полювання. Згодом пересохла й річка, що витікала десь із лісу. На місто весь час обрушувався буревій, родючі землі перетворились на пустирі. Не стало ні їжі, ні води. Прекрасне місто почало перетворюватись на пустелю, в якій люди не змогли б жити. «Спробуймо всі разом відродити ліс і річку, та і все місто!» - вигукнув молодший син. За його прикладом люди почали насаджувати дерева, пізніше туди повернулися тварини і птахи. Десь у глибині лісу задзюрчав струмок, поступово перетворюючись у річку, переповнену рибою. Ожила природа навколо міста, щедро обдаровуючи всіх своїми плодами. Повернулось до людей життя, не боялись вони вже за майбутнє своїх дітей.

З того часу в цих землях усі живуть у мирі, любові, достатку, бо молодший син й інших навчив батьківської мудрості.

Докотилася звістка про долю синів до самого батька. «Лише один з моїх синочків правильно зрозумів мою настанову», - із жалем промовив він.

А люди й досі в тих землях пам'ятають про життя одного із синів, ще й своїм дітям переказують, а про життя іншого й згадки не лишилося.

Вчитель. – Дайте відповіді на запитання.

1. Про кого йшлось у притчі? (Про двох синів та їхнього батька.)

2. Кого ж із синів люди й досі пам'ятають, а про кого і згадки не лишилось? Чому? (Пам'ятають молодшого, бо він присвятив своє життя іншим людям.)

3. Як ви вважаєте, чиє життя можна назвати найціннішим скарбом?

4. А яку цінність має життя старшого сина? Чому?

5. На кого ви б хотіли бути схожими?

6. Що для цього необхідно?

7. Наведіть приклади життя таких людей - наших сучасників.

8. Продовжіть речення: «Людське життя – найвища цінність» (Учні виконують завдання письмово, пишуть художній міні-твір)

9.     Що говорить Конституція України про людське життя, як найвищу цінність?

Вчитель. –

А в Конституції – Основному Законі нашої держави – ось що говориться про життя.

Розділ І, стаття 3: «Людина, її життя і здоров'я, честь, гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю»...

Розділ ІІ, стаття 27: «Кожна людина має невід'ємне право на життя.

Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини.

Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань».

10.       Рефлексія.

Питання вчителя:

·                 Яку тему ми сьогодні обговорювали?

·                 Чи досягли очікувальних результатів?

Гра “Сонячні промінчики життя”

(Що треба людині, щоб життя стало найвищою цінністю) кожен ставить промінець до сонечка з написом)

Для життя потрібно:(щастя, здоров’я розум, терпіння, професія, самовдосконалення, доброзичливість, впевненість наполегливість, цікавість, справедливість, принциповість, цілеспрямованість, дбайливість, товариськість, щирість, рішучість, захопленість).

Свій шлях

В житті багато різного буває.
Воно мінливе, світле, осяйне.
То на крилі до мрії піднімає,
А то і на обочину штовхне.
То зліт в житті буває, то падіння,
То радість, наче райдуга цвіте.
То щастя б’є ключем, то животіння…
Життя у кожного не дуже то просте.
Але воно в нас є і це чудово!
Бо ми стрічаєм сонечко щодня,
І нам світанок виграє казково,
Тебе оточують і друзі, і рідня…
І ти живий, і можеш щось робити,
Що радість й щастя серцю принесе.
Пісень співати і цікаво жити,
І мріяти, і мислити про все.
Натхнення відчувати, радість світлу,
Любов і приязнь, сум і співчуття…
Весну стрічати у свій час розквітлу,
Наповнювати творчістю життя.
Усе залежить і від нас багато,
Від наших дум і слів, та почуття.
Ми можемо зробити з нього свято
Чи зруйнувати все без каяття…
У кожного свій шлях, своя дорога,
Як рішимо, так будемо іти.
Не сподіваючись на славу й допомогу,
Ми йтимемо до власної мети… �i"$�i"g�͢7�