# data[].attributes.headline
Михайло Іванович Глінка народився 1 червня 1804 в селі Новоспаському, в маєтку своїх батьків, у родині польського походження.

# data[].attributes.subject
Михайло Іванович Глінка народився 1 червня 1804 в селі Новоспаському, в маєтку своїх батьків, у родині польського походження.

# data[].attributes.headline
Михайло Іванович Глінка

# data[].attributes.subject
Михайло Іванович Глінка

# data[].attributes.body
Подорожуючи Україною Михайло Глінка побував у Києві, Полтаві, Харків,Переяслав. В Качанівці написав здушею два твори: '' Гуде вітер'' і "Не щебече, соловейко". Ще в юнатстві М. Глінка зацікавив український народ. Навесні 1838 року він вирушив у подорож Україною, щоб знайти співаків до капели, якою диригував
(Шалай Єлизавета)

# data[].attributes.headline
Захарків Андрій 

# data[].attributes.body
Захарків Андрій

# data[].attributes.headline
Життя і творчість Ми

# data[].attributes.body
Життя і творчість Михайла Глінки

Дитинство композитора минало в маєтку батька, відставного капітана Івана Миколайовича Глінки. У 1817 році батьки привозять Михайла до Санкт-Петербургу і влаштовують у Шляхетний пансіон при Головному педагогічному інституті (у 1819 році перейменовано у Шляхетний пансіон при Санкт-Петербурзькому університеті), де його гувернером був поет, майбутній декабрист Вільгельм Кюхельбекер. У Петербурзі Глінка бере уроки у провідних музикантів, зокрема в ірландського піаніста і композитора Джона Філда. У пансіоні Глінка знайомиться з О. Пушкіним, який відвідував там свого молодшого брата Лева, Глінкиного однокласника.

1830-го подорожував до Італії, де познайомився з багатьма музикантами, зокрема з Вінченцо Белліні та Гаетано Доніцетті. У 1833—1834 рр. мешкав у Берліні, де займався гармонією і контрапунктом із Зігфрідом Деном. Після повернення до Росії Глінка взявся до роботи над першою своєю  оперою «Життя за царя» (прем'єра у Петербурзі, 27 листопада 1836). Був призначений капельмейстером Придворної співочої капели (на цій посаді залишався близько двох років).

9 грудня 1836 року відбулася прем'єра першої опери Глінки — «Життя за царя». Прем'єра другої опери, «Руслан і Людмила» за поемою Пушкіна, відбулася 27 листопада 1842 року і виявилася не дуже вдалою, хоча згодом саме ця опера була визнана найбільшим досягненням композитора.
(Мілана Клим'юк)

# data[].attributes.body
У 1830-1834 р. він зробив велику подорож по Італії, Австрії та Німеччини, знайомлячись з європейськими музичними традиціями і вдосконалюючи свою композиторську майстерність. Після повернення приступив до здійснення своєї заповітної мрії - написати російську оперу. Сюжет був підказаний В. А. Жуковським - подвиг Івана Сусаніна. Уже в 1836 р в Петербурзі відбулася прем'єра опери «Життя за царя». Після успіху Глінка взявся за другу оперу, на цей раз на пушкінський сюжет. Робота йшла, правда з перервами, близько шести років. У 1842 р відбулася прем'єра «Руслана і Людмили», що стала першою казково-епічної оперою в історії російської музики.
(Сотник Анастасія)

# data[].attributes.headline
Антоніо Лучіо Вівальді 

# data[].attributes.subject
Антоніо Лучіо Вівальді 

# data[].attributes.body
Народився: 4 березня 1678р. В Венеції в Італії.
Смерть: 28 липня, 1741р., Відень, Австрія, (63р.).
Місце поховання: 28 липня 1741р.
Антоніо Лучіо Вівальді — італійський композитор, скрипаль-віртуоз, римо-католицький, священник, автор більш ніж 40 опер, кантата, ораторій, творець жанру сольного інструментального концерту. Вважається одним з композиторів, що почали розвивати музику барокового стилю до класицизму.
(Шалай Єлизавета)

# data[].attributes.headline
Антоніо Лучіо Вівальді

# data[].attributes.subject
Антоніо Лучіо Вівальді

# data[].attributes.body
Антоніо Лучо Вівальді (італ. Antonio Lucio Vivaldi) – італійський композитор, скрипаль, педагог, диригент, католицький священик. Ще за життя отримав визнання у Європі як композитор та скрипаль-віртуоз, затвердив нову, так звану “ломбардську” манеру виконання та мав вплив на розвиток віртуозної скрипкової техніки.
Своєю творчістю вплинув не тільки на сучасних йому італійських композиторів, а й на зарубіжих музикантів. Автор 40 опер, ораторій, понад 500 концертів, Вівальді найбільше відомий своїми скрипковими та інструментальними концертами. Найвідоміший та найпопулярніший його твір – Concerto grosso “Чотири пори Року” для струнного оркестру.

Антоніо Вівальді народився 4 березня 1678 року у Венеції, що була у той час столицею Венеціанської республіки. Предки Антоніо походили з Брешії, де народився його батько – Джованні Вівальді. У десять років Джованні переїздить до Венеції, там навчається перукарського ремесла. Він час від часу музикує на скрипці а згодом і взагалі повністю присвячує себе музиці.

Скоріше всього саме батько і став першим музичним наставником Антоніо, навчивши його грі на скрипці, оскільки достовірних відомостей про це немає. Антоніо починає грати на скрипці з десяти років, в 1689 – 1692 роках заміщав батька в капелі собору Святого Марка на час його частих поїздок з Венеції.

Служба батька в церковному соборі та знайомства з духовенством вплинули на вибір кар’єри юного Антоніо – він вирішує стати священиком. На той час у Італії було звичною справою суміщення духовної та музичної кар’єр.
(Клим'юк Мілана)

# data[].attributes.headline
Захарків Соломія

# data[].attributes.subject
Захарків Соломія

# data[].attributes.body
Анто́ніо Лучіо Віва́льді — італійський композитор, скрипаль-віртуоз, римо-католицький священник, автор більш як сорока опер, кантат, ораторій, творець жанру сольного інструментального концерту. Вважається одним з композиторів, що почали розвивати музику барокового стилю до класицизму. Вікіпедія
Народження: 4 березня 1678 р., Венеція, Італія
Смерть: 28 липня 1741 р., Відень, Австрія
Повне ім’я: Antonio Lucio Vivaldi
Роки активності: 1685 — 1741
Інструменти: скрипка, віола д'амур

# data[].attributes.headline
Віва́льді (італ. Ant

# data[].attributes.body
Віва́льді (італ. Antonio Lucio Vivaldi; нар. 4 березня 1678, Венеція, Венеціанська республіка — пом. 28 липня 1741, Відень, Габсбурзька монархія) — італійський композитор, скрипаль-віртуоз, римо-католицький священник, автор більш як сорока опер, кантат, ораторій, творець жанру сольного інструментального концерту. Вважається одним з композиторів, що почали розвивати музику барокового стилю до класицизму. За життя отримав широке визнання по всій Європі. Майстер ансамблево-оркестрового концерту — кончерто гроссо. Вівальді в основному відомий завдяки своїм інструментальним концертам, особливо для скрипки. Одними з найвідоміших його робіт є чотири концерти для скрипки «Чотири пори року»[4][3], що входять до циклу «Спір гармонії із винаходом[en]».

# data[].attributes.headline
Василь Олександрович Барвінський

# data[].attributes.subject
Василь Олександрович Барвінський

# data[].attributes.body
В. О. Барвінський—народився 20 лютого 1888р. народився в Тернополі помер 9червня 1963р (прожив 75р.) місце смерті: Львів, поховання:Личаківський цвинтар. В. О. Барвінський—український композитор, піаніст, музичний критик, педагог, диригент, організатор музичного життя. Визначний представник музичної культури XX століття. Провідний діяч Союзу українських професійних музик. У 1964р. багаторічні зусилля львівських композиторів, особливо А. Кос-Анатольського, увінчалися успіхом: В. Барвінський був реабілітований. Та лиха доля продовжувала тяжіти над його іменем. Музика композитора майже скрізь була вилучена з концертів. Так тривало майже 25 років. Це була велика втрата для нашого культурного життя.
(Шалай Єлизавета)

# data[].attributes.headline
Перші творчі спроби В. Барвінського належать ще до часів перебування у Львові, але лише під час навчання у Празі в професора Вітезслава Новака він ступив на широкий творчий шлях. Славнозвісний чеський педагог і композитор заохочував спудея вивчати українські народні пісні, сприяв належному спрямуванню його поглядів.[2]Особливістю творчості митця є нахил до мініатюрного й інструментального жанру, особливо до фортепіанного. Ще навчаючись у Празі, В. Барвінський написав великий твір «Українська рапсодія».У 1912—1914 роках написав твори: фортепіанний (присвячений пам'яті М. Лисенка) секстет і низка фортепіанних п'єс. 1930-ті роки склав збірку 38 українських народних пісень для фортепіано. Тоді ж виникли фортепіанна збірка колядок і щедрівок, а також популярна збірка з 20 дитячих п'єс. На теми українських пісень написав низку п'єс для скрипки і фортепіано («Пісня», «Гумореска», «Пісня і танок», «Елегія»), а також «Струнний квартет для молоді».У 1937—1939 роках входив до редколегії часопису «Українська Музика» (Львів). У цьому журналі (а також в іншій періодиці) були надруковані його музичні праці «Огляд історії української музики», «Українська музика», «Нова доба української музики», «Мої спогади про Миколу Лисенка», «Бела Барток у Львові», «Творчість В. Новака», «Українська народна пісня і українські композитори» та інші.У Львові часто виступав у лекціях-концертах та на радіо з бесідами про Л. Ревуцького, Б. Лятошинського, Р. Глієра, О. Глазунова, доповіддю «Відродження музичної культури в 40-х роках XIX ст. в Західній Україні».З нагоди святкування 25-річчя композиторської діяльності В. Барвінського в 1938 році у Львові відбулися концерти та радіопередачі з творів композитора. Від Вільного Українського Університету (Прага) він отримав звання почесного доктора.

# data[].attributes.subject
Перші творчі спроби В. Барвінського належать ще до часів перебування у Львові, але лише під час навчання у Празі в професора Вітезслава Новака він ступив на широкий творчий шлях. Славнозвісний чеський педагог і композитор заохочував спудея вивчати українські народні пісні, сприяв належному спрямуванню його поглядів.[2]Особливістю творчості митця є нахил до мініатюрного й інструментального жанру, особливо до фортепіанного. Ще навчаючись у Празі, В. Барвінський написав великий твір «Українська рапсодія».У 1912—1914 роках написав твори: фортепіанний (присвячений пам'яті М. Лисенка) секстет і низка фортепіанних п'єс. 1930-ті роки склав збірку 38 українських народних пісень для фортепіано. Тоді ж виникли фортепіанна збірка колядок і щедрівок, а також популярна збірка з 20 дитячих п'єс. На теми українських пісень написав низку п'єс для скрипки і фортепіано («Пісня», «Гумореска», «Пісня і танок», «Елегія»), а також «Струнний квартет для молоді».У 1937—1939 роках входив до редколегії часопису «Українська Музика» (Львів). У цьому журналі (а також в іншій періодиці) були надруковані його музичні праці «Огляд історії української музики», «Українська музика», «Нова доба української музики», «Мої спогади про Миколу Лисенка», «Бела Барток у Львові», «Творчість В. Новака», «Українська народна пісня і українські композитори» та інші.У Львові часто виступав у лекціях-концертах та на радіо з бесідами про Л. Ревуцького, Б. Лятошинського, Р. Глієра, О. Глазунова, доповіддю «Відродження музичної культури в 40-х роках XIX ст. в Західній Україні».З нагоди святкування 25-річчя композиторської діяльності В. Барвінського в 1938 році у Львові відбулися концерти та радіопередачі з творів композитора. Від Вільного Українського Університету (Прага) він отримав звання почесного доктора.

# data[].attributes.body
(Сотник Анастасія)

# data[].attributes.headline
Васи́ль Олекса́ндров

# data[].attributes.body
Васи́ль Олекса́ндрович Барві́нський (20 лютого 1888, Тернопіль — 9 червня 1963, Львів) — український композитор, піаніст, музичний критик, педагог, диригент, організатор музичного життя. Визначний представник української музичної культури XX століття. Провідний діяч Союзу українських професійних музик.[2] ( Захарків Соломія)

# data[].attributes.headline
В.О.Барвінський

# data[].attributes.subject
В.О.Барвінський

# data[].attributes.body
Ястшембець — український громадсько-політичний діяч Галичини, історик, педагог. У 1891–1907 роках — посол до австрійського парламенту. Заснував Християнсько-суспільну партію. У 1918 році був державним секретарем освіти й віровизнання в першому Державному секретаріаті ЗУНР. Вікіпедія
Народження: червень 1847, Шляхтинці
Смерть: 25 грудня 1926 р., Львів
Батьки: Барвінський Григорій Григорович
Партія: Християнсько-суспільний рух
Діти: Василь Барвінський, Барвінський Богдан Олександрович.
Закінчив філософський факультет Львівського університету. Очолював осередок «Просвіти» у Львові, співпрацював з українськими періодичними виданнями. Згодом – вчитель Тернопільської чоловічої учительської семінарії, професор державної вчительської семінарії у Львові.

Брав активну участь у громадсько-політичному житті Галичини. Голова Українського педагогічного товариства (1891-1896), заступник голови товариства «Просвіта» (1889-1895). Один із ініціаторів реорганізації Товариства імені Т. Шевченка в Наукове товариство імені Т. Шевченка та його голова в 1893-1897 роках. У 1894-му створив кафедру української історії у Львівському університеті, куди запросив викладачем Михайла Грушевського. Засновник політичних об’єднань Католицький русько-народний союз (1896) та Християнсько-суспільний союз (1911). Підготував 24 томи «Руської історичної бібліотеки», яка стала першим серійним виданням історичної літератури українською мовою (книги були заборонені на території Російської імперії). Автор ряду шкільних підручників.
Олександр Барвінський непримиренно ставився до москвофілів та панславізму, рішуче відстоював ідеали соборної України. При цьому вважав можливими компроміси й співпрацю з поміркованими поляками та австрійським урядом, через що як політик втрачав популярність серед галицьких українців.

За доби Української революції – делегат Української Національної Ради ЗУНР (1918-1919), деякий час очолював Державний Секретаріат освіти і віросповідань в уряді Костя Левицького. Відійшов від політичної діяльності після окупації Галичини поляками.

Помер 25 грудня 1926-го у Львові, похований на Личаківському кладовищі.
(Мілана Клим'юк)

# data[].attributes.headline
У 1849 році поступив у Петропавловську школу в Петербурзі, протягом 1852—1856 років вчився у Школі гвардійських підпрапорщиків. Одночасно брав уроки музики в піаніста Антона Герке. У 1852 році виданий перший твір Мусоргського — полька для фортепіано «Підпрапорщик». У 1856—1857 роках він познайомився з Олександром Даргомижським, Володимиром Стасовим і Мілієм Балакиревим, які вплинули на його загальний і музичний розвиток. Під керівництвом Балакирева Мусоргський почав серйозно займатися композицією; вирішивши присвятити себе музиці, в 1858 пішов з військової служби. Наприкінці 1850 — початку 1860-х років Мусоргський написав ряд романсів й інструментальних творів, у яких уже виявилися своєрідні риси його творчої індивідуальності. Протягом 1863—1866 років працював над оперою «Саламбо» за однойменним романом Гюстава Флобера (не завершена), що відзначається драматизмом народно-масових сцен. До середини 1860-х років сформувався світогляд Мусоргського як митця-реаліста, близького ідеям революційних демократів.Звернувшись до актуальної, соціально загостреної тематики народного життя, він створив пісні й романси на слова Миколи Некрасова, Тараса Шевченка, Олександра Островського й на власні тексти («Калістрат», «Колискова Єремушки», «Спи, засни, селянський син», «Сирітка», «Семінарист», тощо), у яких виявився його дар побутописця, уміння створювати яскраво характерні людські образи. Багатством і соковитістю звукових фарб вирізняється симфонічна картина «Ніч на Лисій горі» (1867 рік), створена за мотивами народних казок і легенд. Сміливим експериментом стала незакінчена опера Мусоргського «Одруження» (на незмінений текст комедії Миколи Гоголя, 1868 рік), вокальні партії якої засновані на безпосередньому відтворенні інтонацій живої розмовної мови.Всі ці роботи підготували Мусоргського до створення одного з найбільших його творінь — опери «Борис Годунов» (за трагедією Олександра Пушкіна). Першу редакцію опери (1869 рік) не прийняла до постановки дирекція імператорських театрів. Після переробки «Бориса Годунова» поставили у петербурзькому Маріїнському театрі (1874 рік), але з великими скороченнями.Мусоргський в пізні роки життяУ 1870-х роках Мусоргський працював над грандіозною задумом «народною музичною драмою» з епохи стрілецьких бунтів кінця XVII століття «Хованщина» (лібрето Мусоргського, почато в 1872 році), ідею якої йому підказав музичний критик Володимир Стасов, і комічною оперою «Сорочинський ярмарок» (за повістю Гоголя, 1874-80 роки). Одночасно створив вокальні цикли «Без сонця» (1874 рік), «Пісні й танці смерті» (1875—1877 роки), сюїту для фортепіано «Картинки з виставки» (1874 рік), тощо.

# data[].attributes.subject
У 1849 році поступив у Петропавловську школу в Петербурзі, протягом 1852—1856 років вчився у Школі гвардійських підпрапорщиків. Одночасно брав уроки музики в піаніста Антона Герке. У 1852 році виданий перший твір Мусоргського — полька для фортепіано «Підпрапорщик». У 1856—1857 роках він познайомився з Олександром Даргомижським, Володимиром Стасовим і Мілієм Балакиревим, які вплинули на його загальний і музичний розвиток. Під керівництвом Балакирева Мусоргський почав серйозно займатися композицією; вирішивши присвятити себе музиці, в 1858 пішов з військової служби. Наприкінці 1850 — початку 1860-х років Мусоргський написав ряд романсів й інструментальних творів, у яких уже виявилися своєрідні риси його творчої індивідуальності. Протягом 1863—1866 років працював над оперою «Саламбо» за однойменним романом Гюстава Флобера (не завершена), що відзначається драматизмом народно-масових сцен. До середини 1860-х років сформувався світогляд Мусоргського як митця-реаліста, близького ідеям революційних демократів.Звернувшись до актуальної, соціально загостреної тематики народного життя, він створив пісні й романси на слова Миколи Некрасова, Тараса Шевченка, Олександра Островського й на власні тексти («Калістрат», «Колискова Єремушки», «Спи, засни, селянський син», «Сирітка», «Семінарист», тощо), у яких виявився його дар побутописця, уміння створювати яскраво характерні людські образи. Багатством і соковитістю звукових фарб вирізняється симфонічна картина «Ніч на Лисій горі» (1867 рік), створена за мотивами народних казок і легенд. Сміливим експериментом стала незакінчена опера Мусоргського «Одруження» (на незмінений текст комедії Миколи Гоголя, 1868 рік), вокальні партії якої засновані на безпосередньому відтворенні інтонацій живої розмовної мови.Всі ці роботи підготували Мусоргського до створення одного з найбільших його творінь — опери «Борис Годунов» (за трагедією Олександра Пушкіна). Першу редакцію опери (1869 рік) не прийняла до постановки дирекція імператорських театрів. Після переробки «Бориса Годунова» поставили у петербурзькому Маріїнському театрі (1874 рік), але з великими скороченнями.Мусоргський в пізні роки життяУ 1870-х роках Мусоргський працював над грандіозною задумом «народною музичною драмою» з епохи стрілецьких бунтів кінця XVII століття «Хованщина» (лібрето Мусоргського, почато в 1872 році), ідею якої йому підказав музичний критик Володимир Стасов, і комічною оперою «Сорочинський ярмарок» (за повістю Гоголя, 1874-80 роки). Одночасно створив вокальні цикли «Без сонця» (1874 рік), «Пісні й танці смерті» (1875—1877 роки), сюїту для фортепіано «Картинки з виставки» (1874 рік), тощо.

# data[].attributes.body
(Сотник Анастасія)

# data[].attributes.headline
Модест Петрович Мусоргський

# data[].attributes.subject
Модест Петрович Мусоргський

# data[].attributes.body
Батько Мусоргського, колезький секретар Петро Олексійович Мусоргський, походив із старовинного дворянського роду Мусоргський [7] . Мати, Юлія Іванівна Чирикова - дочка губернського секретаря Івана Івановича Чирикова [8] . До 10-річного віку Модест і його старший брат Філарет отримували домашню освіту. У 1849 році , переїхавши до Петербурга, брати надійшли в училище (гімназію) Петрішуле . У 1852 році, не закінчивши училища, Модест надійшов в Школу гвардійських підпрапорщиків , де завдяки законовчителем батькові Крупському «глибоко проник в саму суть» грецької, католицької та протестантської церковної музики [9] . Закінчивши школу в 1856 році, Мусоргський недовго служив в лейб-гвардійському Преображенському полку (в ці роки познайомився з А. С. Даргомижським ), потім в головному інженерному управлінні, в міністерстві державного майна і в державному контролі.

Модест Мусоргський - офіцер Преображенського полку

До моменту вступу в музичний гурток Балакірєва Мусоргський був чудово освіченою і ерудованим російським офіцером (вільно читав і розмовляв французькою і німецькою мовами, розбирав латинь і грецький) і прагнув стати, як він сам висловлювався, «музикусом». Балакірєв змусив Мусоргського звернути увагу на музичні заняття. Під його керівництвом Мусоргський читав оркестрові партитури, аналізував гармонію, контрапункт і форму в творах визнаних російських і європейських композиторів, розвивав в собі навик їх критичної оцінки.

Грі на фортепіано Мусоргський навчався (з 1849) у А. А. Герке і став хорошим піаністом . Від природи володіючи гарним камерним баритоном , він охоче співав на вечорах в приватних музичних зборах. У 1852  році в Санкт-Петербурзі вийшла перша публікація композитора - фортепіанна полька «Підпрапорщик». У 1858  р Мусоргський написав два скерцо  - B-dur і cis-moll, одне з яких (B-dur) було їм оркестровано і в 1860  р виконано на концерті Російського музичного товариства .

Роботу над великою формою Мусоргський почав з музики до трагедії Софокла «Едіп», але не закінчив її (один хор був виконаний в концерті К. Н. Лядова в 1861 р, а також видано посмертно в числі інших творів композитора). Наступні великі задуми - опери за романом Флобера « Саламбо » [10] (інша назва - «Пут») і на сюжет « Одруження » Гоголя  - також не були реалізовані до кінця. Музику з цих нарисів Мусоргський використовував в своїх пізніших творах.

Наступний великий задум - оперу « Борис Годунов » по однойменній трагедії А. С. Пушкіна - Мусоргський довів до кінця. У 1870 р остаточні матеріали були представлені композитором в дирекцію Імператорських театрів. 10 лютого 1871 р репертуарний комітет, що складався переважно з іноземців, забракував оперу без пояснення причин [11] ; за повідомленням Е. Направника (який був членом комітету), причиною відмови від постановки стала відсутність в опері «жіночого елементу» [12] . Прем'єра «Бориса» відбулася на сцені Маріїнського театру в Санкт-Петербурзі лише в 1874  року на матеріалі другоїредакції опери, в драматургію якої композитор був змушений внести значні зміни. Ще до прем'єри, в січні того ж року (1874) петербурзький нотоіздатель В. В. Бессель опублікував оперу (в клавірі).

У 1872 р Мусоргський задумав драматичну оперу ( «народну музичну драму») « Хованщина » (за планом В. В. Стасова ), одночасно працюючи і над комічною оперою на сюжет « Сорочинського ярмарку » Гоголя . «Хованщина» була майже повністю закінчена в клавірі, але (за винятком двох фрагментів) НЕ інструментував. За життя Мусоргського «Хованщина» не видавалася і не ставилася.

Для «Сорочинського ярмарку» Мусоргський написав два перших акту, а також для третього акту кілька сцен: Сон Парубка (де використовував музику симфонічної фантазії «Ніч на Лисій горі», зроблену раніше для нездійсненої колективної роботи - опери-балету «Млада»), Думку Парасі і Гопак.
(Шалай Єлизавета)

# data[].attributes.headline
Модест Петрович Мусо

# data[].attributes.body
Модест Петрович Мусоргський - (1839 - 1881)- великий російський композитор. Мусоргський народився 16 березня в селі Карєв Торопецкого повіту Псковської губернії. Він походив із старовинного дворянського роду. Першим педагогом майбутнього композитора була його мати - Юлія Іванівна Мусоргського (Чирикова). Під її керівництвом хлопчик робив великі успіхи в грі на фортепіано. Дарування сина радувало і батька - Петра Григоровича Мусоргського, також палко любив музику. У 1849 році Модест і його старший брат Філарет стають учнями Петропавлівської школи в Петербурзі. Тоді ж майбутній композитор починає займатися фортепіано з А.А. Герке - одним з кращих Петербурзьких педагогів. Хлопчик швидко рухався вперед, з успіхом виступав в домашніх концертах. У 1852 році, за сприяння Герке, була опублікована полька Мусоргського - "Підпрапорщик".

У 1856 році, Мусоргський познайомився з А.П. Бородіним, який став його близьким другом. Зимою цього ж року Модест Петрович знайомиться з А.С. Даргомижським, а через нього і з М.А. Балакиревим і Ц.А. Кюї, потім з братами В.В. і Д.В. Стасова. Для Мусоргського, як втім і для всіх членів майбутньої "Могутньої купки", Балакірєв став вчителем і другом. Модест Петрович з жадібністю вивчав творчість класичних і сучасних авторів, відвідував концерти і спектаклі. У ньому пробудилась жага до творчості, творення прекрасного, прагнення до вдосконалення в музичному мистецтві, яке стало метою його життя.

У 60-ті роки XIX століття починався новий етап в російській музичній культурі. Члени "Могутньої купки" продовжували справу Глінки, чуйно прислухаючись до всього нового. До цього часу ставитися ряд великих творчих задумів.
Великий гуманіст, демократ і правдолюб, Мусоргський прагнув діяльно служити своєю творчістю народові. З величезною силою відбив він гострі соціальні конфлікти, створив могутні, повні драматизму образи повсталого і бореться за свої права народу. Разом з тим Мусоргський був чуйним психологом, знавцем людської душі. У музичних драмах "Борис Годунов" і "Хованщина" надзвичайно динамічні, барвисті масові народні сцени поєднуються з різноманітністю індивідуальних характеристик, психологічною глибиною і складністю окремих образів. У сюжетах з вітчизняного минулого Мусоргський шукав відповіді на нагальні питання сучасності. "Минуле в сьогоденні - от моє завдання", - писав він Стасову, працюючи над "Хованщина". Як геніальний драматург проявив себе Мусоргський і в творах малої форми. Деякі з його пісень є подібністю невеликих драматичних сценок, в центрі яких - живий і закінчений людський образ. Вслухаючись в інтонації розмовної мови і в мелодії російської народної пісні, Мусоргський створив глибоко оригінальний, виразний музичну мову, що відрізняється гострою реалістичною характерністю, тонкістю і різноманіттям психологічних відтінків. Творчість його дуже вплинуло на багатьох композиторів: С. С. Прокоф 'єва, Д. Д. Шостаковича, Л. Яначека, К. Дебюссі та ін. Мусоргський створив глибоко оригінальний, виразний музичну мову, що відрізняється гострою реалістичною характерністю, тонкістю і різноманіттям психологічних відтінків. Творчість його дуже вплинуло на багатьох композиторів: С. С. Прокоф 'єва, Д. Д. Шостаковича, Л. Яначека, К. Дебюссі та ін. Мусоргський створив глибоко оригінальний, виразний музичну мову, що відрізняється гострою реалістичною характерністю, тонкістю і різноманіттям психологічних відтінків. Творчість його дуже вплинуло на багатьох композиторів: С. С. Прокоф 'єва, Д. Д. Шостаковича, Л. Яначека, К. Дебюссі та ін.
(Мілана Клим'юк)

# data[].attributes.headline
Творчість Мусоргсько

# data[].attributes.body
Творчість Мусоргського є яскраво національно-вираженою, що відбилося в гармонічних та мелодійних особливостях його музики, зверненні до російського фольклору та національних сюжетів. У своїх найвідоміших операх — «Борис Годунов» та «Хованщина», композиторові вдалося показати невідомі раніше в історії музики обрії за глибиною розкриття образу простого народу.(захарків Соломія

# data[].attributes.headline
МУСОРГСЬКИЙ Модест П

# data[].attributes.body
МУСОРГСЬКИЙ Модест Петрович (21(09).03.1839–28(16).03. 1881) – рос. композитор. Н. в с. Карєво (нині село Псковської обл., РФ). Разом із М.Балакірєвим, О.Бородіним, М.Римським-Корсаковим, Ц.Кюї входив до складу співдружності рос. композиторів, відомої під назвою "Могуча кучка". Протягом життя підтримував творчі стосунки з представниками укр. інтелігенції. В юності познайомився з М.Костомаровим, Т.Шевченком, О.Рубцем; студентом Петерб. консерваторії – М.В.Лисенком (зокрема, акомпанував хорові під його керуванням на вечорі на підтримку бідних студентів Медикохірургічної академії 15 лютого 1875). 1879 здійснив концертне турне разом із співачкою Д.Леоновою по містах України (Полтава, Єлизаветград (нині м. Кіровоград), Херсон, Одеса, Севастополь, Ялта).

Автор опер, симфоній, камерно-вокальної (хори, романси) та інструментальної музики. Центр. місце в творчості М. посідав оперний жанр – "Борис Годунов" (за трагедією О.Пушкіна, 1868–69, 2-га редакція – 1872), "Хованщина" (на історичний сюжет, запропонований композиторові В.Стасовим, лібрето власне, 1872–80, не завершена, закінчив М.Римський-Корсаков, 1883). До ін. найяскравіших здобутків належить фортепіанний цикл "Картинки з виставки", окремі камерно-вокальні твори (на власні тексти і М.Некрасова) та цикли романсів, зокрема на вірші А.Голєніщева-Кутузова ("Песни и пляски смерти").

Новаторські знахідки М. в галузі муз. драматургії оперних творів, інтонаційності й формотворення в царині вокальних та інструментальних композицій вплинули на творчість його молодших сучасників (К.-А.Дебюссі, Ж.-М.Равель та ін.) й стали передвісниками багатьох відкриттів музики 20 ст. (найяскравіші послідовники – Б.Лятошинський, І.Стравінський, С.Прокоф'єв, Д.Шостакович, Л.Яначек, О.-Е.Мессіан. Продовжуючи традиції рос. класики, М. активно розробляв принципові підходи до роботи з муз. фольклором в усіх галузях своєї творчості, вбачаючи в нар. пісенності найважливіший елемент нац. світогляду.

У його творчості виразно простежуються укр. впливи. Збереглися записи укр. пісень (істор., козац., чумацьких, бурлацьких, ліричних, жартівливих, танцювальних) як зроблених М. і надісланих йому різними кореспондентами, так і виписаними із тогочасних збірників. Найбільш ранній зразок освоєння укр. інтонаційності та жанрового переосмислення – фортепіанна п'єса "Спогади дитинства", заснована на переінтонуванні укр. танц. жанрів (козачок і гопак) та фортепіанних шумок.

1858 вперше звернувся до доробку М.Гоголя, створивши програму опери у 3-х діях "Ніч на Іванів день" за мотивами "Вечера накануне Ивана Купала". 1868 М. почав роботу над "Весіллячком" – новаторським твором у жанрі декламаційної опери, де він намагався відтворити гнучкість розмовної мови. Пошуки М. у сфері муз. осмислення мовної інтонації продовжувалися під час написання лірико-комедійної опери "Сорочинський ярмарок" (за однойменною повістю М.Гоголя; початок роботи – 1874; завершена Ц.Кюї, 1916), де використав укр. нар. мелодії, а також вірш Т.Шевченка "Утоптала стежку" (пісня Хіврі). Гоголівські сюжети послужили імпульсом для написання в 1860–80-х рр. симфонічної картини "Іванова ніч на Лисій горі" (1867; відома у редакції М.Римського-Корсакова), симфонічного інтермеццо з хором і танцями "Сонне видіння парубка" (з опери "Сорочинська ярмарка"; зберігся клавір).

1866 на тексти фрагментів із поеми Т.Шевченка "Гайдамаки" М. написав пісні "Гопак" (у жанрі драм. монологу) та "На Дніпрі" ("Пісня Яреми"; героїко-епічна дума, у вокальній партії якої використав мелодію пісні "Ой горе тій чайці").

П. у Санкт-Петербурзі.
(Сердюкова Марія)

# data[].attributes.headline
МУСОРГСЬКИЙ Модест П

# data[].attributes.body
МУСОРГСЬКИЙ Модест Петрович (21(09).03.1839–28(16).03. 1881) – рос. композитор. Н. в с. Карєво (нині село Псковської обл., РФ). Разом із М.Балакірєвим, О.Бородіним, М.Римським-Корсаковим, Ц.Кюї входив до складу співдружності рос. композиторів, відомої під назвою "Могуча кучка". Протягом життя підтримував творчі стосунки з представниками укр. інтелігенції. В юності познайомився з М.Костомаровим, Т.Шевченком, О.Рубцем; студентом Петерб. консерваторії – М.В.Лисенком (зокрема, акомпанував хорові під його керуванням на вечорі на підтримку бідних студентів Медикохірургічної академії 15 лютого 1875). 1879 здійснив концертне турне разом із співачкою Д.Леоновою по містах України (Полтава, Єлизаветград (нині м. Кіровоград), Херсон, Одеса, Севастополь, Ялта).

Автор опер, симфоній, камерно-вокальної (хори, романси) та інструментальної музики. Центр. місце в творчості М. посідав оперний жанр – "Борис Годунов" (за трагедією О.Пушкіна, 1868–69, 2-га редакція – 1872), "Хованщина" (на історичний сюжет, запропонований композиторові В.Стасовим, лібрето власне, 1872–80, не завершена, закінчив М.Римський-Корсаков, 1883). До ін. найяскравіших здобутків належить фортепіанний цикл "Картинки з виставки", окремі камерно-вокальні твори (на власні тексти і М.Некрасова) та цикли романсів, зокрема на вірші А.Голєніщева-Кутузова ("Песни и пляски смерти").

Новаторські знахідки М. в галузі муз. драматургії оперних творів, інтонаційності й формотворення в царині вокальних та інструментальних композицій вплинули на творчість його молодших сучасників (К.-А.Дебюссі, Ж.-М.Равель та ін.) й стали передвісниками багатьох відкриттів музики 20 ст. (найяскравіші послідовники – Б.Лятошинський, І.Стравінський, С.Прокоф'єв, Д.Шостакович, Л.Яначек, О.-Е.Мессіан. Продовжуючи традиції рос. класики, М. активно розробляв принципові підходи до роботи з муз. фольклором в усіх галузях своєї творчості, вбачаючи в нар. пісенності найважливіший елемент нац. світогляду.

У його творчості виразно простежуються укр. впливи. Збереглися записи укр. пісень (істор., козац., чумацьких, бурлацьких, ліричних, жартівливих, танцювальних) як зроблених М. і надісланих йому різними кореспондентами, так і виписаними із тогочасних збірників. Найбільш ранній зразок освоєння укр. інтонаційності та жанрового переосмислення – фортепіанна п'єса "Спогади дитинства", заснована на переінтонуванні укр. танц. жанрів (козачок і гопак) та фортепіанних шумок.

1858 вперше звернувся до доробку М.Гоголя, створивши програму опери у 3-х діях "Ніч на Іванів день" за мотивами "Вечера накануне Ивана Купала". 1868 М. почав роботу над "Весіллячком" – новаторським твором у жанрі декламаційної опери, де він намагався відтворити гнучкість розмовної мови. Пошуки М. у сфері муз. осмислення мовної інтонації продовжувалися під час написання лірико-комедійної опери "Сорочинський ярмарок" (за однойменною повістю М.Гоголя; початок роботи – 1874; завершена Ц.Кюї, 1916), де використав укр. нар. мелодії, а також вірш Т.Шевченка "Утоптала стежку" (пісня Хіврі). Гоголівські сюжети послужили імпульсом для написання в 1860–80-х рр. симфонічної картини "Іванова ніч на Лисій горі" (1867; відома у редакції М.Римського-Корсакова), симфонічного інтермеццо з хором і танцями "Сонне видіння парубка" (з опери "Сорочинська ярмарка"; зберігся клавір).

1866 на тексти фрагментів із поеми Т.Шевченка "Гайдамаки" М. написав пісні "Гопак" (у жанрі драм. монологу) та "На Дніпрі" ("Пісня Яреми"; героїко-епічна дума, у вокальній партії якої використав мелодію пісні "Ой горе тій чайці").

П. у Санкт-Петербурзі.

# data[].attributes.headline
Захарків Ілона

# data[].attributes.body
Захарків Ілона

# data[].attributes.attachment_caption
Кобза -страдовній український інструмент лютне -або грушоподібної форми струнно-щипковий інструмент з хроматизованим строєм.Розповсюджений на Східній Україні.

# data[].attributes.headline
Народні інструменти🎀

# data[].attributes.subject
Народні інструменти🎀

# data[].attributes.body
Волоська Поліна

# data[].attributes.headline
Сопілка — дерев’яний духовий інструмент, аналог якого є майже у кожній культурі. Нещодавно археологи знайшли найдавнішу у світі сопілку, котрій 43 тисячі років! Якщо це не перший музичний інструмент, винайдений людством, то точно один з перших.На ній не так аж і важко грати просто дути в неї і нажимати на дірки. В сопілка не завжди 5 дирок а може бути і 6, 7, 8.

# data[].attributes.subject
Сопілка — дерев’яний духовий інструмент, аналог якого є майже у кожній культурі. Нещодавно археологи знайшли найдавнішу у світі сопілку, котрій 43 тисячі років! Якщо це не перший музичний інструмент, винайдений людством, то точно один з перших.На ній не так аж і важко грати просто дути в неї і нажимати на дірки. В сопілка не завжди 5 дирок а може бути і 6, 7, 8.

# data[].attributes.headline
Сушевська Кароліна Юріїївна.

# data[].attributes.subject
Сушевська Кароліна Юріїївна.

# data[].attributes.body
Ко́бза — старовинний український народний лютне- або грушоподібної форми струнно-щипковий інструмент з хроматизованим строєм. Розповсюджений на Східній Україні. В різних дослідженнях кобзу вважають попередником сучасної бандури. Не плутати з румунською кобзою, яка має іншу конструкцію та походження

# data[].attributes.headline
Засійбіда Павло Ігорович, 2006 рік, рік собаки. 

# data[].attributes.subject
Засійбіда Павло Ігорович, 2006 рік, рік собаки. 

# data[].attributes.body
Трембіта

Трембі́та, тримбі́та, рідко тромбі́та — український народний духовий мундштуковий музичний інструмент. Має вигляд дерев'яної труби без вентилів і клапанів, інколи обгорнутої березовою корою.

(Секретне відео) https://m.youtube.com/watch?v=6i1LrJhJNlQ

# data[].attributes.headline
Народні музичні інструменти 

# data[].attributes.subject
Народні музичні інструменти 

# data[].attributes.body
Банду́ра — український народний струнно-щипковий музичний інструмент. Класичний і сучасний інструмент з родини арф, гусел та псалтиріонів.

# data[].attributes.headline
Буга́й — акомпануючий фрикційний музичний інструмент, який за тембром нагадує ревіння бугая. Являє собою невеличку діжечку — дерев'яний циліндр, в якій верхній отвір обтягнуто шкірою. До шкіри в центрі прикріплено пучок конячого волосся. Використовується як басовий інструмент.

# data[].attributes.subject
Буга́й — акомпануючий фрикційний музичний інструмент, який за тембром нагадує ревіння бугая. Являє собою невеличку діжечку — дерев'яний циліндр, в якій верхній отвір обтягнуто шкірою. До шкіри в центрі прикріплено пучок конячого волосся. Використовується як басовий інструмент.

# data[].attributes.headline
ТУЛУМБА́С, а, чол. Старовинний ударний музичний інструмент, що мав форму мідної чаші (казана), обтягнутої з відкритого боку шкірою, по якій б'ють калаталом.

# data[].attributes.subject
ТУЛУМБА́С, а, чол. Старовинний ударний музичний інструмент, що мав форму мідної чаші (казана), обтягнутої з відкритого боку шкірою, по якій б'ють калаталом.

# data[].attributes.headline
Стрихальський Назар

# data[].attributes.subject
Стрихальський Назар

# data[].attributes.body
Гітара – струнний музичний інструмент родини лютень, який популярний у всьому світі. Вона володіє своєю історією, особливостями і звуком. Завдяки можливостям і широкому спектру звучання цього інструменту його використовують практично у всіх жанрах сучасної музики.
Гітара цікаві факти:
Кращим майстром з виготовлення гітар є Антоніо Торреса, гітарний «Страдіваріус».

У Музеї музичних інструментів в консерваторії Парижа знаходиться гітара, на якій стоїть дата 1602 рік. Це перший дійшовший до нас інструмент XVII століття.

Найбільша гітара в світі має довжину більше 13 метрів. Її виготовили в Академії наук і технологій Хьюстена, США.

У 1931 році була винайдена електрично посилена гітара. Її автором був Джордж Бічемп.

https://www.youtube.com/watch?v=NHM0wjVDsQ8

# data[].attributes.headline
Гітара не є народний інструмент

# data[].attributes.subject
Гітара не є народний інструмент

# data[].attributes.body
Гіта́ра — струнний музичний інструмент родини лютень. Звук створюється вібрацією струн і підсилюється резонатором — декою інструменту. Гітари поділяються на акустичні, електроакустичні, електричні та напівакустичні.

# data[].attributes.headline
Назаровець Богдан 

# data[].attributes.subject
Назаровець Богдан 

# data[].attributes.body
видатний польський композитор і піаніст французького походження. Є національним героєм Польщі Народження: 1 березня 1810 р.Смерть: 17 жовтня 1849 р. Шопен створив три фортепіанні сонати. Перша, до мінор (1827), — юнацький твір, який нині рідко виконується. Друга, сі-бемоль мінор, з'явилася десятиліття опісля. Її третя частина — відомий у всьому світі похоронний марш, а фінал — вихор, подібний до «вітру, що віє над могилами».

# data[].attributes.headline
Тирбан Вікторія Степанівна.

# data[].attributes.subject
Тирбан Вікторія Степанівна.

# data[].attributes.body
Бараба́н, розм. діал. тараба́н[1][2][3] — загальна назва для ряду ударних музичних інструментів групи мембрафонів, що складається зі шкіри (пергаменту, пластику, нейлону), натягнутої на резонатор. На барабані грають барабанними паличками або руками. Також барабан це інструмент, який був створений заради відтворення звуку биття серця.

# data[].attributes.headline
Торба́н, то́рбан, або тео́рбан — народний струнний щипковий музичний інструмент, із родини лютневих, близький до теорби, від якої відрізняється додатковими приструнками, як на бандурі. Був поширений із першої половини 18 до початку 20 століття в Україні, Польщі і Росії. 

# data[].attributes.subject
Торба́н, то́рбан, або тео́рбан — народний струнний щипковий музичний інструмент, із родини лютневих, близький до теорби, від якої відрізняється додатковими приструнками, як на бандурі. Був поширений із першої половини 18 до початку 20 століття в Україні, Польщі і Росії. 

# data[].attributes.headline
Народні українські інструменти.Пуць Анастасія

# data[].attributes.subject
Народні українські інструменти.Пуць Анастасія

# data[].attributes.body
Колісна ліра
музичний інструмент
Колісна ліра або ре́ля — старовинний струнний смичковий музичний інструмент, у якому роль смичка виконує колесо. Конструктивно близький херді-герді (англ. hurdy-gurdy). На трьох (іноді більше) струнах грають мелодію, притискаючи струни клавішами, а дві інші струни — бурдонні.
https://youtu.be/LESTDguOlt0