# data[].attributes.body
Suomi itsenäistyi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Yle on koonnut parin minuutin videoon, minkälainen tie Suomella on ollut itsenäiseksi valtioksi. Videolla käydään myös läpi, milloin Suomen itsenäisyys on ollut uhattuna.

Nykyisen Suomen alue asutettiin jääkaudella kymmenisen tuhatta vuotta sitten.

Suomi oli osa Ruotsia 1200-luvulta vuoteen 1809 asti. Suomen sodan jälkeen vuonna 1809 Suomi liitettiin osaksi Venäjää. Suomi oli Venäjän suuriruhtinaskunta, eli autonominen alue Venäjän alaisuudessa, vuodesta 1809 vuoteen 1917.

Suomesta tuli itsenäinen, kun eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen tiukan äänestyksen jälkeen 6. joulukuuta 1917.

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomen itsenäistyminen pähkinänkuoressa - Yle Triplet

# data[].attributes.attachment_link.description
Nykyisen Suomen alue asutettiin jääkaudella kymmenisen tuhatta vuotta sitten. Suomi oli osa Ruotsia 1200-luvulta vuoteen 1809 asti. Suomen sodan jälkeen vuonna 1809 Suomi liitettiin osaksi Venäjää. Suomi oli Venäjän suuriruhtinaskunta, eli autonominen alue Venäjän alaisuudessa, vuodesta 1809 vuoteen 1917. Suomesta tuli itsenäinen, kun eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen tiukan äänestyksen jälkeen 6.

# data[].attributes.body
Namibialaiset auttoivat sodan seurauksista kärsineitä suomalaisia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lähetyssanomissa kerrottiin vuonna 1940 Ambomaan Onayenan (nyk. kirjoitusasu) seurakunnan lahjasta, jonka Lähetysseura välitti marsalkka Mannerheimille. Julkaisemme tänä Ambomaalle saapumisen 150-vuotisjuhlavuonna Namibiasta kertovia otteita Lähetyssanomista vuosikymmenten varrelta.

Lähetyssanomat joulukuu 1940:

Julkaisemme kaksi kirjettä, joista ihmeellisen sydäntä lämmittävällä tavalla käy ilmi Ambokirkon kristittyjen rakkaus ja syvä myötätunto maatamme ja kansaamme kohtaan viime talven koettelemusten hetkinä. Köyhät kristityt, joilla tuskin on vaatetta verhonaan, suorittivat keräyksen maamme hyväksi "yhden suomalaisen sotilaan vaatettamiseksi kiväärillä ja sotilaspuvulla".

Luonnollisesti lahja rahalliselta arvoltaan on mitätön. Sodan ja jälleenrakennuksen suurissa menoissa se on kuin pisara meressä. On muistettava, että ambomiehen, perheellisenkin, päiväpalkka on 6-8 mk! Siitä ei todellakaan paljon liikene yli jokapäiväisen tarpeen.

Lähetysjohtaja, tohtori Paunu toimitti lahjan edelleen puolustusvoimien ylipäällikkö Mannerheimille. Kirje ja siihen saatu vastaus kuuluivat:

Herra Sotamarsalkka!

Onajenan seurakunta Ambomaalla sai viime talvena kuulla, että viekas voimakas naapuriheimo oli hyökännyt Suomen alueelle. He panivat tällöin keskuudessaan toimeen keräyksen yhden suomalaisen soturin varustamiseksi kiväärillä ja sotilaspuvulla tahtoen täten puolestaan auttaa hädässä olevaa kaukaista ystäväkansaa, jota kohtaan he tunsivat kiitollisuutta kaikesta siitä, mitä suomalaiset lähetyssaarnaajat olivat heidän hyväkseen tehneet.

He saivat kokoon 3 Lounais-Afrikan puntaa, joka nykyisen kurssin mukaan tekee 600 mk. Hitaan postinkulun vuoksi ei tämä avustus kerinnyt perille sodan aikana, joten Suomen Lähetysseura, jonka välityksellä kerätyt varat on tänne toimitettu, saa täten kunnioittavimmin, vaikkakin myöhästyneenä, toimittaa lähetyksen perille.
Jumalan siunausta Herra Sotamarsalkalle ja maan puolustusvoimille toivottaen U. Paunu, lähetysjohtaja
Herra Tohtori

Lausun teille parhaan kiitokseni ystävällisellä välityksellänne tänne toimittamastanne rahalahjasta, jonka Onajenan seurakunta Ambomaalla on kerännyt armeijaamme varten.

Sodan aikana ja sen jälkeenkin saapuneiden lahjojen joukossa on tämä luonteeltaan ainutlaatuinen ja olisin kiitollinen, jos Suomen Lähetysseura esittäisi lahjoittajille Suomen armeijan ja sen ylipäällikön vilpittömät kiitokset tästä myötätunnon ja avuliaisuuden kauniista osoituksesta.
Suurimmalla kunnioituksella G. Mannerheim Julkaistu Lähetyssanomissa joulukuussa 1940 ja uudelleen numerossa 3/2020 Nyt kun olet täällä...
... meillä on pieni pyyntö. Laitamme osan Lähetyssanomien jutuista ilmaiseksi verkkoon, jotta mahdollisimman moni pääsisi tutustumaan kaukaisiin kulttuureihin, lukemaan työstämme eri puolilla maailmaa ja sukeltamaan ihmisten tarinoihin.

Lehti on kuitenkin meille tärkeä tulonlähde - ja pyydämmekin, että tilaat Lähetyssanomat ja samalla tuet lähetystyötä ja kehitysyhteistyötä maailman köyhimmissä maissa syrjäytettyjen ihmisryhmien parissa. Tästä pääset tilaussivulle.

# data[].attributes.attachment_link.title
Talvisota herätti Ambomaalla auttamisen halun - Suomen Lähetysseura

# data[].attributes.attachment_link.description
Lähetyssanomissa kerrottiin vuonna 1940 Ambomaan Onayenan (nyk. kirjoitusasu) seurakunnan lahjasta, jonka Lähetysseura välitti marsalkka Mannerheimille. Julkaisemme tänä Ambomaalle saapumisen 150-vuotisjuhlavuonna Namibiasta kertovia otteita Lähetyssanomista vuosikymmenten varrelta. Lähetyssanomat joulukuu 1940: Julkaisemme kaksi kirjettä, joista ihmeellisen sydäntä lämmittävällä tavalla käy ilmi Ambokirkon kristittyjen rakkaus ja syvä myötätunto maatamme ja kansaamme kohtaan viime talven koettelemusten hetkinä.

# data[].attributes.body
Tuokiokuvia New Yorkista.

# data[].attributes.body
Namibia siirtyy Saksan alaisuudesta osaksi Etelä-Afrikkaa.

# data[].attributes.attachment_link.description
In 1920, the League of Nations made Namibia mandatory territory of the South African Union. The mandate came with some conditions: South Africa was not allowed to erect military bases in the country or to recruit natives into military service. They also were bound to support the economic and social development of the country.

# data[].attributes.body
Kansannousu Etelä-Afrikan valtaa vastaan.

# data[].attributes.body
Paul Anka vieraili Linnanmäellä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Teinisuosikki Paul Anka vieraili Helsingissä ensi kertaa elokuussa 1959. Nilkkasukkiin sonnustautunut poninhäntäyleisö kiljahteli innoissaan.

Kanadalaissyntyinen Paul Anka (s. 1941) nousi pinnalle Diana-hitillään vuonna 1957. Hänestä tuli nopeasti seuraava maailmanlaajuinen nuorisoidoli Elvis Presleyn jälkeen.

Oheisen filmin selostaja Paavo Noponen arvioi, ettei Anka edustanut samaa "väkivaltaista ja meluavaa rock and rollia kuin Elvis ja Tommy Steele". Kanadalainen oli valinnut hiljaisemman linjan.

Ankan suurimman teinisuosion kausi osui 1950-luvun loppuun ja 60-luvun alkuvuosiin. Hänen hittejään olivat mm. You Are My Destiny, Crazy Love, Lonely Boy, Put Your Head on My Shoulder, My Home Town ja Puppy Love.

Ankan säveltämät tai sanoittamat kappaleet ovat menestyneet myös muiden esittämänä. Tunnetuin niistä on Frank Sinatran tunnuslauluksi muodostunut, Ankan sanoittama My Way.

Linnanmäellä suomalainen nuoriso pääsi ensi kertaa kansainvälisen tyylin pophysterian tuntumaan. Noponen raportoi: "Kun Paul lauloi sanan ´love´ tai ´destiny´, katsomosta kohosi ääni joka muistutti miljoonan tervapääskyn laulua."

Teksti: Jukka Lindfors

# data[].attributes.attachment_link.description
Teinisuosikki Paul Anka vieraili Helsingissä ensi kertaa elokuussa 1959. Nilkkasukkiin sonnustautunut poninhäntäyleisö kiljahteli innoissaan. Kanadalaissyntyinen Paul Anka (s. 1941) nousi pinnalle Diana-hitillään vuonna 1957. Hänestä tuli nopeasti seuraava maailmanlaajuinen nuorisoidoli Elvis Presleyn jälkeen. Oheisen filmin selostaja Paavo Noponen arvioi, ettei Anka edustanut samaa "väkivaltaista ja meluavaa rock and rollia kuin Elvis ja Tommy Steele".

# data[].attributes.body
Billie Holiday laulaa Strange Fruit.

# data[].attributes.attachment_link.title
Billie Holiday - "Strange Fruit" Live 1959 [Reelin' In The Years Archives]

# data[].attributes.body
Helsingin kaduilla 1800- ja 1900- luvun vaihteessa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Helsingin kaduilla 1800- ja 1900- luvun vaihteessa

# data[].attributes.body
Aleksis Kiven Nummisuutareiden kantaesitys Oulussa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nummisuutarit

Kirjoittaja

Aleksis Kivi

Kirjoitettu

1864

Alkuperäiskieli

suomi

Tyylilaji

komedia

Kantaesitys

1875

Kantaesityspaikka

Oulu, Suomalaisen Teatterin vierailu

Henkilöt

Henkilöt

Esko

Kreeta

Mikko Vilkastus

Iivari

Sakeri

Martta

Topias

Jaana

Kristo

Nummisuutarit on Aleksis Kiven vuonna 1864 kirjoittama näytelmä. Sitä on pidetty Kiven rikkaimpana ja omintakeisimpana teoksena, ja se onkin yksi Suomen suosituimmista puhenäytelmistä. Nummisuutareita kirjoittaessaan Kivi kuvasi omia kotiseutujaan, ja tämä antoi tekstiin eloa, monipuolisuutta ja todentuntua.

Nummisuutarit jakautuu viiteen näytökseen. Ensimmäinen näytös tapahtuu suutarimestari Topiaksen huoneessa. Toinen näytös sijoittuu talonisäntä Karrin avaraan pirttiin. Kolmannessa näytöksessä seikkaillaan Hämeenlinnan kaduilla, ja väliverhon avulla siirrytään vielä samassa näytöksessä Puolmatkan krouviin. Neljäs näytös sijoittuu metsätielle ja -seuduille, kun taas viimeinen ja viides näytös tapahtuu Topiaksen huoneen ulkopuolella.

Tarina alkaa, kun vanhan testamentin vuoksi suutarimestari Topias ja ennen kaikkea hänen kärttyisä vaimonsa Martta haluavat rahanahneuksissaan naittaa hiukan yksinkertaisen ja alaikäisen poikansa Eskon. Naittamisella on kiire, koska täysi-ikäinen, merille karanneen naapurin sittemmin äidistään orvoksi jäänyt ja Topiaksen talossa kasvattina elänyt tytär Jaana on rakastunut nuoreen seppään Kristoon, ja perinnön saa se, joka ensin astuu avioon. Martta ei voi sietää Kristoa ja on tiukka Jaanaa kohtaan, ja rahanahneuksissaan yrittää estellä nuorten naimisiinmenoa.

Martan iloksi Topiaksen ja talonisäntä Karrin puheet Puolmatkan krouvissa johtavat siihen, että Esko lähetetään kosioretkelle Karrin ihanaisen tyttären Kreetan luokse. Kylän lukkari Sepeteus tulee kirjoittamaan valtakirjaa Eskon naimalupaa varten, ja vaikka hän tuntee asian taustat ja sanookin, mitä ajattelee, hän kuitenkin lopulta kirjoittaa valtakirjan. Myös Esko haluaa allekirjoittaa valtakirjan omalla puumerkillään, mistä luonnollisesti seuraa riitaa. Eskon puhemieheksi lähtee Eskoa juonikkaampi Mikko Vilkastus. Viinaanmenevä veli Iivari lähetetään puolestaan Hämeenlinnaan ostamaan Eskon ja Kreetan saapumista juhlistavia pitoja varten yhtä ja toista.

Perillä Karrin talolla ovatkin häät täydessä vauhdissa, morsiona Kreeta, mutta sulhasena onkin puusuutari Jaakko. Karri on ihmeissään: hänen puolestaan Eskon ja Kreetan naimakaupat olivat täyttä leikinlaskua. Isä-Topiaksen ja Karrin epämääräiset sopimiset krouvilla johtivat siis väärinkäsitykseen ja turhaan kosiomatkaan, jonka päätteeksi yllytetty Esko alkaa tapella pelimanni Teemun kanssa ja joutuu pakenemaan äkkiä paikalta rettelöintiin vielä yllyttäneen Mikko Vilkastuksen kanssa.

Kolmanteen näytökseen mentäessä hypätäänkin Hämeenlinnan kaduille, joissa Eskon viinaan menevä veli Iivari pyörii krapulaisena ja onnettomana tuhlattuaan juopotteluun sekä häihin että kyläläisten hankintoihin annetut varat enonsa Sakerin kanssa. Iivari yrittää keksiä poispääsyä rahattomasta tilanteesta ja miettii, kuinka välttää Martan ja muiden vihan. Tässä kohden juomisessakin hyvin avuliaana ollut Sakeri kehittää juonen: miehet valehtelevat joutuneensa ryöstön kohteeksi. He päättävät luottaa juoneensa ja suuntaavat suutari Topiaksen talolle, tietenkin aikomuksenaan tuhlata viimeisetkin rahat Puolmatkan krouvissa.

Heidän lähdettyään kohtaavat kadulla merimies Niko, joka on Jaanan isä, sekä lautamies Eerikki. Vanhat tutut käyvät juttusille, ja seuraa selvitys Nikon seikkailuista vierailla mailla ja hänen lyhyestä rangaistusajastaan Turun linnassa sekä Eerikin onnekkaasta tiestä lautamieheksi. Niko kyselee Eerikiltä tietoja siitä, että missä hänen tyttärensä nyt on, kun äitinsäkin on kuollut. Eerikki kertoo Jaanan kovahkosta kohtalosta Martan ja Topiaksen kasvattityttärenä ja siitä, ettei Martta Jaanaa naimisiin Kriston kanssa päästä, vaan väkisin naittaa Eskoa. Niko päättää lähteä siltä seisomalta kauan kaipaamansa tyttären avuksi. Eerikki lähtee omille teilleen.

Väliverhon avulla siirrytään Puolmatkan krouviin, jonne ovat ehtineet niin Niko itsekseen kuin Iivari ja Sakerikin omassa joukossaan. Sakeri ja Iivari puivat rahanhupulointiaan ja juoneaan päästä pälkähästä, ja Niko kuulee heidän keskustelunsa ja tunnistaa miehet tutuiksi. Hän ei kuitenkaan mene juttusille, sillä krouvari tulee juuri tuolloin haastamaan juttua Iivarin ja Sakerin kanssa eräästä varkaasta, joka on nähty näillä seuduin ja jonka kiinniotosta on luvattu hurjat 700 riksiä. Krouvari kuvailee varkaan, ja miehet unelmoivat kiinniottopalkkion tuomasta helpotuksesta. Niko kuulee tämän kaiken ja päättää itse tehdä juonen, jolla säästää omia jalkojaan ja saada kyydin kotiinsa asti. Hän pyytää krouvarin mukaan pilaan, ja yhdessä he laittavat Nikosta aivan kaivatun maantierosvon näköisen. Rahojen menosta riitaantuneet Iivari ja Sakeri tosissaan luulevat krouviin käyvää Nikoa etsintäkuulutetuksi rosvoksi ja vangitsevat tämän palkkion toivossa. Vihdoin, kun palkkion jaosta on riitaisesti sovittu, he lähtevät kotiinsa päin rosvoksi luulemansa Niko vapaamatkustajanaan.

Neljännen näytöksen alussa kotiin metsätietä vaeltavat väsyneet, tappelusta karanneet Mikko ja Esko. He ovat viipyneet matkalla kiertäen krouvista krouviin ja tuhlanneet kaikki rahat. Tähän eniten syypää on Mikko, Esko kun ei juo ollenkaan. He torailevat siitä, kuinka tilanne pitäisi hoitaa: Esko haluaa kertoa totuuden matkasta mutta Mikko haluaisi luistaa tilanteesta. Esko poikkeaa metsikön puolelle hakemaan riisiä, jonka ajattelee olevan hyväksi hyvitykseksi pieleen menneelle reissulle. Eskon mentyä tulee Mikon seuraan Jaanan mielitty Kristo, joka on matkalla Eskon häitä kuokkimaan. Mikko selittää Kristolle häämatkan vastoinkäymiset, ja yhdessä ovat sitä mieltä että Kriston ja Jaanan liitolla ja perinnön saamisella on vielä toivoa. Kristo lähtee edellä nummisuutarin talolle narraamaan, että hääväki on tulossa.

Esko tulee takaisin tielle ja Mikko pakottaa Eskon juomaan ensimmäistä kertaa elämässään viinaa. Mikon juonena on juottaa Esko humalaan, hankkiutua riitoihin hänen kanssaan ja paeta paikalta, ja näin välttää Martan viha. Riidan päätteeksi Mikko lähteekin käpälämäkeen, ja Esko tapaa kraatari Antreksen, joka on lähetetty hääväkeä vastaan. Heidän puhellessaan Esko juopuu ja käy täysin holtittomaksi, juoksennellen ympäriinsä. Esko käy riitaiseksi tilallaan, ja vahingossa saa liian kovin ottein Antreksen pyörtymään. Esko luulee tappaneensa Antreksen. Samassa paikalle saapuvat Iivari, Sakeri ja rosvon vaatteissa Niko. Hetken aikaa Eskon "surmatyötä" ehditään kauhistella, kunnes Antres virkoaa. Antres ja Esko sopivat. Miehet tekevät tiliä epäonnistuneista matkoistaan, ja ovat kaikki yhtä mieltä siitä että heidän nahkansa on pelastettu kun he toimittavat roiston kotiin ja saavat palkkion. He lähtevät kohti suutarin taloa. Heidän perässään tiellä kulkee kaksi kuokkavierasta, jotka ovat matkalla Eskon häihin. He löytävät matkalta karkuri-Mikon, joka on taittanut jalkansa pahasti. Mikon vastusteluista huolimatta he lähtevät raahaamaan Mikkoa suutarin taloa kohti - näin siksi, että kanttori Sepeteuksen tiedetään olevan siellä ja hänellä on myös ensiaputaitoja.

Viidennessä näytöksessä Topias ja lukkari Sepeteus odottelevat hääkansaa ja ryyppäävät sekä laulavat. Martta ei ole tähän ollenkaan tyytyväinen, kuten ei ole siihenkään, että poikiaan ei näy. Pihalle alkaa saapuilla jo kärsimättömästi kylän väkeä kyselemään omia ostoksiaan, joita Iivarin piti tuoda. Kristo saapuu talonpihalle ja narraa hääväen olevan tulossa. Paikalle saapuukin rattailla sekalainen lauma väkeä: Iivari, Sakeri, Esko, Antres ja edelleen kaikkien roistoksi luulema Niko. Pojat kertovat siistityn version kosio- ja tavaranhankintamatkoistaan ja ylpeänä esittelevät "roistoa", jonka avulla kaikki töppäykset saadaan korjattua. Jaana saapuu paikalle, ja Niko heti älähtää ääneen nähdessään tyttärensä ja julkituo oman oikean henkilöllisyytensä. Samassa tietenkin kaikkien haaveet palkkiosta karahtavat hetkessä. Sekaisen ja melkein tappeluun johtavan tilanteen päätöksenä Niko ja Jaana syleilevät toisiaan ja tytär antaa isälleen anteeksi. Tähän tilanteeseen paikalle saapuu myös Nikon vanha tuttu, lautamies Eerikki. Niko selittää myös hänelle kepposensa ja selvittää Kriston luonnon ja Jaanan mielihalun mennä naimisiin. Niko antaa siunauksensa nuorten liitolle, ja näin Martan, Topiaksen ja Eskon haaveet perintörahoista loppuvat siihen.

Jalkansa loukannut Mikko kannetaan paikalle. Mikkoa torutaan, ja Sepeteus toteaa että Mikko on saanut pahan palkkansa ja joutuu linkuttamaan koko loppuelämänsä. Tässä vaiheessa alkavat vanhemmat ja kyläläiset antaa Eskolle ja Iivarille ja heidän hulttioseurueelleen huutia. Karri on haastanut Eskon käräjille riehumisesta, ja tässä vaiheessa Eskon tuhotyöt käyvät selville koko joukolle. Topias vaatii takaisin Eskolle antamansa naimalupausvaltakirjan, johon Esko on piirtänyt oman puumerkkinsä, mikä tietenkin suututtaa nummisuutarin huoneen väkeä entistä enemmän.

Sepeteus julistaa, että oikeamieliset ovat saaneet onnen ja pahantekijät opetuksen tänä päivänä ja tässä paikassa. Hän onnittelee Jaanaa, joka kiittää siitä, että sai isänsä ja rakastettunsa omakseen tänä päivänä. Hän myös kiittää suurin ja lempein sanoin Topiasta ja Marttaa siitä, että he ovat kaikesta huolimatta hänestä huolta pitäneet. Tämä saa jopa kovan Martan sydämen pikkuhiljaa heltymään tytölle. Kaikkien viha ja pettymys alkaa leppyä ja sovintoa ja rauhaa aletaan kuuluttaa kaikkien kohdalta. Niko lausuu Jaanan kuiskaaman ajatuksen julki: Jaana haluaa antaa puolet perinnöstään Topiaksen ja Martan perheelle, että he selviävät poikiensa ilkitöistä ja hölmöilyistä. Tästä ratkeaa sellainen riemu, että enää kukaan ei voi olla vihainen. Jaanan hyvyys liikuttaa suuresti Marttaa. Iivari katuu lukuisia ryyppyreissujaan, ja ilmoittaa lähtevänsä merelle. Esko puolestaan ilmoittaa, että naiset eivät ole häntä varten: hän päättää, että ei koskaan mene naimisiin. Martta toivottaa kaikki tervetulleeksi hääpöytään, jonka hän rakensi Eskoa ja Kreetaa varten: nyt niillä herkuilla juhlitaan Jaanan ja Kriston kihlajaisia. Kaikki menevät sisälle Antreksen puhallellessa pillistään Porilaisten marssia.

Esko: Topiaksen ja Martan alaikäinen poika, jonka kosioretkestä koko näytelmä pääasiassa kertoo. Esko on hiukan yksioikoinen, mutta kaikessa rehellinen ja vilpitön nuorimies. Hänestä kuitenkin pilkahtaa myös pieniä hämäläisiä itsepäisyyden ja uhon piirteitä.

Mikko Vilkastus: alussa rehdisti Eskon puhemieheksi Karrin taloon lähtevä Mikko paljastuukin tarinan myötä omaa etua tavoittelevaksi ja huijaavaksi hampuusiksi. Hän on oikeastaan näytelmän "konna" ja saakin lopussa palkkansa.

Iivari: Topiaksen ja Martan toinen poika. Viinaanmenevä Iivari ei ole pahantahtoinen, mutta ryypyntarpeessa ja saamattomuudessaan hankkii itsensä jatkuvasti hankaluuksiin muun muassa raha-asioiden kanssa. Lopussa hän katuu tekojaan ja ottaa itseään niskasta kiinni.

Sakeri: viralta pantu poliisi, Martan veli, riidoissa sisarensa kanssa. Iivarin seuralainen hankintamatkalla, joka enemmän Sakerin hurvitteluntarpeen takia päättyykin rahojen menetykseen ja reissun epäonnistumiseen. Valmis puhumaan itsensä pinteestä valheen suulla.

Martta: Topiaksen vaimo ja Eskon ja Iivarin äiti. Koko muun kansan pelkäämä kova, äksy ja väkivaltainen rouva, joka pitää miehensä ja muutkin ympärillä olevat ihmiset tiukassa kurissa. Hän häpeilee yksinkertaista Eskoa ja hankaluuksiin hankkiutuvaa Iivaria. Rahanahneen Martan kova sydän pehmenee lopussa, kun Jaana osoittaa kiitollisuutensa ja hyvyytensä ja raha-asiat järjestyvät.

Topias: suutarimestari, Martan mies, Iivarin ja Eskon isä. Hiukan vaimonsa kovan ja äksyn kurin alla olevalla Topiaksella on silloin tällöin tapana ottaa irtautuminen arjesta ja ryypiskellä.

Jaana: kasvattityttärenä Martan ja Topiaksen talossa isänsä Nikon lähdettyä merille ja äitinsä kuoltua. Koitettu naittaa Eskolle, mutta rakastunut nuoreen seppä-Kristoon. Osoittaa lopussa kasvattivanhemmilleen suurta kiitollisuutta kovasta kurista ja vääryyksistä huolimatta.

Kristo: nuori seppä, joka on rakastunut Jaanaan. Huonoissa väleissä Martan kanssa. Saa lopulta rakkautensa omakseen.

Sepeteus: lukkari, joka ensimmäisessä näytöksessä kirjoittaa Eskon naimalupavaltakirjan ja näytelmän lopussa saarnaa pahan saamasta palkasta ja hyvien palkitsemisesta.

Niko: merimies, Jaanan isä, joka näytelmässä palasi meriltä. Kujeileva, tottunut selviytymään erilaisista tilanteista.

Karri: talonisäntä, kauniin Kreetan isä. Osasyyllinen naimakaupoissa tapahtuneeseen väärinkäsitykseen.

Kreeta: Karrin kasvatti, kaunis ja lempeä neito.

Jaakko: puusuutari, Kreetan mielitietty ja sulho.

Antres: kraatari ja klarinetin soittaja.

Eerikki: lautamies, Nikon vanha tuttu.

Krouvari: iloinen, hyväntahtoinen mutta kujeilevaisuuksiin valmis isäntä.

Teemu: viulistina Kreetan ja Jaakon häissä, Hätylän kylän vahvin mies.

Teemun isä: viulistin ankara isä

Leenan-Kalle: naapurin poika, ei saanut tilaamiaan tavaroita Iivarin juotua rahat.

Anna-muori: kylän lapsenpäästäjä, ei saanut tilaamaansa nuuskaa Iivarin juotua rahat. Tunnisti ensimmäisenä Nikon

Hääkansaa ja kuokkavieraita

Työstäminen ja suosio

Tiedot Nummisuutarien syntymästä ovat vähäiset. Mainintoja kyseisestä teoksesta ei löydy Kiven senaikaisista kirjeistä, eikä tietoja ole missään muuallakaan. Jonkin verran tietoa on siitä, että ruotsinkielinen Häätanssi-niminen komedia ( Bröllopsdansen) saattoi olla ensimmäinen luonnos Nummisuutareista. Tuolloin Nummisuutarit olisi siis ollut Kiven mielessä jo ainakin vuonna 1857.

Kivi osallistui Nummisuutareillaan vuonna 1865 kirjoituskilpailuun kaunokirjallisessa sarjassa. Noihin aikoihin muun muassa J. V. Snellman, ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seura halusivat tukea suomalaisen kirjallisuuden kehitystä ja päättivät järjestää kirjoituskilpailun. Kivi oletettavasti muokkasi tekstiään Siuntiossa kesästä 1863 lähtien, ja hän julkaisi sen omakustanteisena 500 kappaleen painoksena vuonna 1864. Rahaa hänellä ei ollut, joten hän lainasi Suomalaisen teatterin tulevalta johtajalta, Kaarlo Bergbomilta. Keväällä 1865 Senaatin julistaman kirjoituskilpailun voittajaksi julkaistiin nuori ylioppilas Alexis Stenvall (Aleksis Kiven oikea nimi).

Voitto oli suuri onni Kivelle niin taloudellisesti kuin menestyksensäkin puolesta: olihan kisaan osallistunut muun muassa myös J. L. Runeberg ja A. Oksanen eli August Ahlqvist. Lisäansioita Kiven lompakkoon toi myös -näytelmä, jonka Suomalaisen Kirjallisuuden Seura oli julkaissut. Jos tohtori Bergbomin muistelmiin on uskominen, jokin alkuperäinen vedos päättyy siten, että Esko saa kunnon selkäsaunan Martan tervapampusta samalla kun kraatari Antreas säestää tapahtumaa soittamalla Porilaisten marssia. Näin ei kuitenkaan lopullisessa versiossa tapahtunut, ja on ilmeistä, että alkuperäinen versio oli muiltakin osin suurestikin erilainen kuin lopullinen versio.

Nummisuutareita on pidetty näytelmäkirjallisuuden huipputeoksena. Merkkinä tästä on se, että se on käännetty yli kymmenelle kielelle. Näytelmä sai kantaesityksensä 24. syyskuuta 1875 Oulussa, jossa sen esitti vieraileva Suomalainen teatteri. Tuolloin pääroolissa Eskona nähtiin Ismael Kallio, joka ei kuitenkaan saanut suorituksestaan kehuja. Myöhemmin Nummisuutareita on esitetty lukemattomia kertoja niin ammattilais- kuin harrastajateattereissakin. Se lienee Suomen suosituin puhenäytelmä.

Näytelmästä on tehty kolme eri filmatisointia 1923, 1938 ja 1957. Vuonna 1967 sen kolmannestä näytöksestä sovitettiin televisionäytelmä Puolimatkan krouvi.

Tarkiainen, Viljo: Aleksis Kivi: Elämä ja teokset. Porvoo: WSOY, 1984. ISBN 951-0-12389-7.

Aarne Kinnunen: Nummisuutarit komedia viidessä näytöksessä (1994)

Kari Korhonen: Nummisuutarin Aku. Aku Ankka -lehdessä (2009)

Aleksis Kivi: Nummisuutarit. Komedia viidessä näytöksessä. Kriittinen editio. Nummi, Jyrki (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma (toim.). Helsinki: SKS, 2010. ISBN 978-952-222-150-6.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nummisuutarit Kirjoittaja Aleksis Kivi Kirjoitettu 1864 Alkuperäiskieli suomi Tyylilaji komedia Kantaesitys 1875 Kantaesityspaikka Oulu, Suomalaisen Teatterin vierailu Henkilöt Henkilöt Esko Kreeta Mikko Vilkastus Iivari Sakeri Martta Topias Jaana Kristo Nummisuutarit on Aleksis Kiven vuonna 1864 kirjoittama näytelmä. Sitä on pidetty Kiven rikkaimpana ja omintakeisimpana teoksena, ja se onkin yksi Suomen suosituimmista puhenäytelmistä.

# data[].attributes.body
Suuri lama lisäsi köyhyyttä koko maailmassa. Kuvassa yhdysvaltalainen perhe Oklahoman Elm Grovessa vuonna 1936.

# data[].attributes.body
Rosa Clay ja Edith Smalén työskentelivät tamperelaisen Cederin koulun opettajina.

# data[].attributes.body
Rosa Clay kuoli Michiganissa.

# data[].attributes.body
Ovambo -heimoon kuuluvia naisia ja lapsia.

# data[].attributes.attachment_link.title
1930 Ovambo Women Children Ondonga Namibia African - ORIGINAL PHOTOGRA

# data[].attributes.attachment_link.description
This is an original 1930 photogravure of Ovambo women and children of the Ondonga area of South-West Africa, (now Namibia), Africa. Photograph by Fritz Jäger. Period Paper is pleased to offer an exceptional collection of historic original photogravures of the architecture, landscape, and people of Africa. The world's s

# data[].attributes.body
Rosa Clay muutti Chicagoon. Samana vuonna kaupungissa oli väkivaltaisia rotumellakoita.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Chicago race riot of 1919 was a violent racial conflict started by white Americans against black Americans that began on the South Side of Chicago, Illinois, on July 27 and ended on August 3, 1919. During the riot, 38 people died (23 black and 15 white). Over the week, injuries attributed to the episodic confrontations stood at 537, with two thirds of the injured being black and one third white, and approximately 1,000 to 2,000, most of whom were black, lost their homes. It is considered the worst of the nearly 25 riots and civil disturbances in the United States during the "Red Summer" of 1919, named because of the racial and labor violence and fatalities across the nation. The prolonged conflict made it one of the worst riots in the history of Illinois.

In early 1919, the sociopolitical atmosphere of Chicago around and near its rapidly-growing black community was one of ethnic tension caused by racism and competition among new groups, an economic slump, and the social changes engendered by the involvement of the United States in World War I. With the Great Migration, thousands of African Americans from the American South had settled next to neighborhoods of European immigrants on Chicago's South Side near jobs in the stockyards, meatpacking plants, and industry. Meanwhile, the Irish had been established earlier, and they fiercely defended their territory and political power against all newcomers. Post-World War I racism and tensions caused inter-community frictions, especially in the competitive labor and housing markets. Overcrowding and the increased African American resistance against racism, especially by war veterans contributed to the visible racial frictions. Also, a combination of ethnic gangs and police neglect strained the racial relationships.

The turmoil came to a boil during a summer heat wave with the murder of the 17-year-old Eugene Williams, an African American who had inadvertently drifted into a white swimming area at an informally- segregated beach near 29th Street.[page needed ] A group of African-American youths were diving from a 14 foot by 9 foot raft that they had constructed. When the raft drifted into the "white beach area," one white beachgoer was indignant, began hurling rocks at the young men, striking Williams, and caused the teen to drown. The official coroner's report cited that Williams drowned because the stonethrowing had kept him from coming to shore. When black beachgoers complained that whites attacked them, violence expanded into neighborhoods in which white mobs attacked innocent black residents. Tensions between groups arose in a melee, which blew up into days of unrest. Black neighbors near white areas were attacked, white gangs went into black neighborhoods, and black workers seeking to get to and from work were attacked. Meanwhile, some blacks organized to resist and protect, and some whites sought to lend aid to blacks, but the Chicago Police Department often turned a blind eye or worse. Chicago Mayor William Hale Thompson had a game of brinksmanship with Illinois Governor Frank Lowden, which may have exacerbated the riot since Thompson refused to ask Lowden to send in the Illinois Army National Guard for four days although Lowden had ensured that the guardsmen were called up, organized in Chicago's armories, and ready to intervene.

After the riots, Lowden convened the Chicago Commission on Race Relations, a nonpartisan interracial investigative committee, to investigate the causes and to propose solutions to racial tensions. Their conclusions were published in 1922 by the University of Chicago Press as The Negro in Chicago: A Study of Race Relations and a Race Riot. US President Woodrow Wilson and the US Congress attempted to promote legislation and organizations to decrease racial discord in America. Governor Lowden took several actions at Thompson's request to quell the riot and promote greater harmony in its aftermath. Sections of the Chicago economy were shut down for several days during and after the riots since plants were closed to avoid interaction among the bickering groups. Thompson drew on his association with the riot to influence later political elections. Even so, one of the most lasting effects may have been decisions in both white and black communities to seek greater separation from each other.

Unlike southern cities at the time, Chicago did not segregate most public accommodations. According to Walter Francis White of the NAACP, pre-1915 Chicago had a good reputation for equitable treatment of African Americans. However, unofficial, socially early 20th-century Chicago beaches were racially segregated. African Americans had a long history in Chicago, with the city sending Illinois' first African-American representative, John W. E. Thomas, to the state legislature in 1876. Nonetheless, blacks in 1900 were only about 1 percent of the total population of a city that had seen large European immigration, but the black population expanded dramatically in the early years of the 20th century. In the city, most African Americans competed for low-end jobs with Irish Americans causing tension between the groups. By 1910, thousands of African Americans were moving from the South to Chicago, as a major destination in the Great Migration to industrial cities in the Northeast and Midwest, fleeing lynchings, segregation and disenfranchisement in the Deep South. The revived Ku Klux Klan in the South committed 64 lynchings in 1918 and 83 in 1919. With industrial jobs in the stockyards and meatpacking industry opening as European immigration was cut off by World War I, from 1916 to 1919 the African-American population in Chicago increased from 44,000 to 109,000, a 148 percent increase.

The growing African-American population settling in the South Side bordered a neighborhood of Irish Americans existing since the mid-19th century, and the two groups competed for jobs and housing. African-American migrants arrived after waves of immigrants from Southern and Eastern Europe; there was competition and tensions in their relationships, too. Ethnic groups were possessive of their neighborhoods, which their young men often patrolled against outsiders. Because of agricultural problems, Southern whites also migrated to the city, about 20,000 by this period. The rapid influx of migrants caused overcrowding as a result of a lack of adequate low-cost housing.

In 1917, two summers before the Chicago riot, extensive and deadly race riots broke out in the expanding, war-time cities of East St. Louis, Illinois and Houston, Texas, influencing the violent events of Red Summer across the nation and in Chicago. The postwar period also found tensions rising in numerous cities where populations were increasing rapidly. People from different cultures jostled against each other and competed for space. In 1917, the privately run Chicago Real Estate Board established a policy of block by block segregation. New arrivals in the Great Migration generally joined old neighbors on the South Side. By 1920, the area held 85% of Chicago's African Americans, middle, upper class and poor.

In the post-war period, military veterans of all groups were looking to re-enter the work force despite the post-war economic slump. Some whites resented African-American veterans. At the same time, African-American veterans exhibited greater militancy and pride as a result of having served to protect their country. They expected to be treated as full citizens after fighting for the nation. Meanwhile, younger black men rejected the deference or passivity traditional of the South and promoted armed self-defense and control of their neighborhoods.

In Chicago, the Irish dominated social and athletic clubs that were closely tied to the political structure of the city. Some had acted as enforcers for politicians. As the first major group of 19th-century European immigrants to settle in the city, the Irish had established formal and informal political strength. The Irish had long patrolled their neighborhood boundaries against all other ethnic groups, especially African Americans, and as ethnic white gangs began attacking people in African-American neighborhoods, the police - overwhelmingly white and increasingly Irish-American - seemed little inclined to try to stop them. An example of ethnic territoriality was the Bridgeport community area, an ethnic Irish neighborhood just west of the Black Belt. One group known as the Hamburg Athletic Club, whose members included a 17-year-old Richard J. Daley, future mayor of Chicago, contributed to gang violence in the area. Meanwhile, newspapers carried sensational accounts of any African American allegedly involved in crime.

Longstanding racial tensions between whites and blacks exploded in five days of violence that started on July 27, 1919. On that hot summer day, on an unofficially segregated Chicago beach, a white man threw stones at Eugene Williams, when he crossed the unmarked and unofficial 'color line' between the white and black sections of the 29th Street beach. Williams drowned. Tensions escalated when a white police officer prevented a black police officer from arresting the white man responsible for Williams' death, but arrested a black man instead. Objections by black observers were met with violence by whites. Attacks between white and black mobs erupted swiftly. At one point, a white mob threatened Provident Hospital, many of whose patients were African American. The police successfully held them off.

There were also attempts by the ethnic Irish gangs to incite Southern and Eastern European immigrant communities to commit acts of violence against blacks, as they had no history of hostility towards them. In one instance, members of the Ragen's Colts donned in blackface and set fire to Lithuanian and Polish homes in the Back of the Yards neighborhood in a deliberate attempt to incite the immigrant community to join them in committing acts against African Americans. Although multiple acts of violence sought to drive apart blacks and whites, some cooperation also occurred, with some whites seeking to help save Eugene Williams, reporting other whites to the police, denouncing the violence, and bringing food to black communities.

The Chicago riot lasted almost a week, ending only after the Government of Illinois deployed nearly 6,000 Illinois Army National Guard troops. The troops were stationed around the Black Belt to prevent any further white attacks. By the evening of July 30, most violence had ended. The majority of the rioting, murder, and arson was the result of white ethnic groups attacking the African American population in the city's Black Belt on the South Side. Most of the casualties and property damage were suffered by black Chicagoans. Newspaper accounts noted numerous attempts at arson; for instance, on July 31, more than 30 fires were started in the Black Belt before noon and all were believed to be arson. Rioters stretched cables across the streets to prevent fire trucks from entering the areas. The mayor's office was informed of a plan to burn down the black area of Chicago and run its residents out of town. There were also sporadic violent attacks in other parts of the city, including the Chicago Loop. Because of the rioting, 38 people died (23 African American and 15 white), and another 537 were injured, two-thirds of them African American; one African-American Patrolman John W. Simpson was the only policeman killed in the riot. Approximately 1,000 residents, mostly African Americans, were left homeless because of the fires. Many African American families had left by train before the rioting ended, returning to their families in the South.

The Chief of Police, John J. Garrity, closed "all places where men congregate for other than religious purposes" to help restore order. Illinois Governor Frank Lowden authorized the deployment of the 11th Illinois Infantry Regiment and its machine gun company, as well as the 1st, 2nd and 3rd reserve militia. These four units totaled 3,500 men. The Cook County Sheriff deputized between 1,000 and 2,000 ex-soldiers to help keep the peace. With the reserves and militia guarding the Black Belt, the city arranged for emergency provisions to provide its residents with fresh food. White groups delivered food and supplies to the line established by the military; the deliveries were then distributed within the Black Belt by African Americans. While industry was closed, the packing plants arranged to deliver pay to certain places in the city so that African-American men could pick up their wages.

Once order was restored, Lowden was urged to create a state committee to study the cause of the riots. He proposed forming a committee to write a racial code of ethics and to draw up racial boundaries for activities within the city.

A white gang looking for African Americans during the Chicago Race Riot of 1919. This and a subsequent picture at The Crisis Magazine 1919 Vol 18 No. 6 is part of a series of the Chicago race riots of 1919.
The first pictures of the white gang chasing a victim are at [32] and [33]

A fifth picture from the series;
an African American man assaulted with stones during the Chicago Race Riot.[34]
A subsequent 6th [1] and 7th [2] pictures show the arrival of police officers and the victim.

White men and boys standing
in front of a vandalized house.

Coroner's inquest

The Cook County Coroner's Office took 70 day sessions, 20 night sessions and 450 witnesses examinations to collect evidence about the riots. Its report stated that on July 27, 1919, Eugene Williams, an African American youth, drifted towards an informally segregated beach on the South Side while holding onto a railroad tie. He was subsequently hit by a stone as a white man threw rocks at him and other African Americans to drive them away from their part of the 29th Street beach in the city's Douglas community on the South Side. A witness recalled seeing a single white male standing on a breakwater 75 feet (22.9 m) from the raft of the African Americans and throwing rocks at them. Williams was struck in the forehead. He then panicked, lost his grip on the railroad tie, and drowned. The assailant ran toward 29th Street, where a different fight had already started when African Americans tried to use a section of the beach there, in defiance of its tacit segregation.

The rioting escalated when a white police officer refused to arrest the man who threw the stone at Williams. He instead arrested an African American on a white man's complaint of some minor offense. Anger over the arrest, coupled with Williams' death and rumors among both communities, escalated into five days of rioting. Most casualties were African American and most of the property damage was inflicted in African American neighborhoods. Having learned from the recent East St. Louis Riot, Chicago quickly stopped the street cars to try to contain the violence. Inflammatory newspaper coverage had the opposite effect. Historians noted, "South Side youth gangs, including the Hamburg Athletic Club, were later found to have been among the primary instigators of the racial violence. For weeks, in the spring and summer of 1919, they had been anticipating, even eagerly awaiting, a race riot" and, "On several occasions, they themselves had endeavored to precipitate one, and now that racial violence threatened to become generalized and unrestrained throughout Chicago, they were set to exploit the chaos."

Early reports detailed injuries to police officers and a Chicago fireman. One African-American policeman John Simpson was killed during the riot by persons or persons unknown. The conduct of the white police force was criticized during and after the riots. State's Attorney Maclay Hoyne accused the police of arresting African-American rioters, while refusing to arrest white rioters. Hoyne began bringing the cases involving only African Americans to the sitting grand jury to be charged, causing the jurors to walk-out. "What the ------ is the matter with the state's attorney? Hasn't he got any white cases to present?" a juror complained. The jury then deferred hearing evidence of all cases against African Americans until whites were also charged. Similarly a judge lectured police: "I want to explain to you officers that these colored people could not have been rioting among themselves. Bring me some white prisoners." Roaming gangs of Bridgeport whites, who were mostly ethnic Irish, perpetrated much of the violence. Although the local newspapers carried accounts of African Americans setting fires, "later the office of State Fire Marshal Gamber proved conclusively that the fires were not caused by blacks, but by whites." The New York Times coverage during the riot, however, clearly conveyed that whites were responsible for planned large-scale arson against black areas and for numerous mob attacks. Because of early police failures to arrest whites, no white Chicagoans were convicted of any of the murders, and most of the deaths were not even prosecuted. One man was prosecuted for Williams' death, but he was acquitted.

Ramifications

The rioting impacted Chicago's economy. Low-income areas, such as tenement housing, were especially impacted as areas of possible riots. Some of the South Side's industry was closed during the riot. Businesses in the Loop were also affected by closure of the street cars. Many workers stayed away from affected areas. At the Union Stock Yard, one of Chicago's largest employers, all 15,000 African-American workers were initially expected to return to work on Monday, August 4, 1919. But after arson near white employees' homes near the Stock Yards on August 3, the management banned African-American employees from the stockyards in fear of further rioting. Governor Lowden noted his opinion that the troubles were related to labor issues rather than race. Nearly one-third of the African-American employees were non-union, and were resented by union employees for that reason. African-American workers were kept out of the stockyards for ten days after the end of the riot because of continued unrest. On August 8, 1919, about 3,000 non- union African Americans showed up for work under protection of special police, deputy sheriffs, and militia. The white union employees threatened to strike unless such security forces were discontinued. Their main grievance against African Americans was that they were non-union and had been used by management as strikebreakers in earlier years. Many African Americans fled the city as a result of the riots and damage.

Illinois Attorney General Edward Brundage and State's Attorney Hoyne gathered evidence to prepare for a grand jury investigation. The stated intention was to pursue all perpetrators and to seek the death penalty as necessary. On August 4, 1919, seventeen indictments against African Americans were handed down.

Richard J. Daley was president of the Hamburg Athletic Club in Bridgeport. Daley served as Chicago's mayor from 1955 to 1976. In his long political career, he never confirmed nor denied involvement in the riots.

In 1922, six whites and six African-Americans were commissioned to discover the true roots of the riots. It claimed that returning soldiers from World War I not receiving their original jobs and homes instigated the riots.

In 1930, Mayor William Hale Thompson, a flamboyant Republican, invoked the riot in a misleading pamphlet urging African Americans to vote against the Republican nominee, Rep. Ruth Hanna McCormick, in the United States Senate race for her late husband's seat. She was the widow of Sen. Joseph Medill McCormick as well as the sister-in-law of Chicago Tribune publisher Robert Rutherford McCormick. The McCormicks were a powerful Chicago family whom Thompson opposed.

President Woodrow Wilson pronounced white participants the instigators of the prolonged riots in Chicago and Washington, D.C. As a result, he attempted to promote greater racial harmony through the promotion of voluntary organizations and through the enactment of legislative improvements by Congress. He did not change the segregation of federal departments which he had imposed early during his first administration, however. The Chicago Race Riot of 1919 shocked the nation and raised awareness of the problems that African Americans faced every day in the early 20th century United States.

The Chicago Commission on Race Relations. The Negro in Chicago. (Chicago; University of Chicago Press, 1922).

Coit, Jonathan S., "'Our Changed Attitude': Armed Defense and the New Negro in the 1919 Chicago Race Riot", Journal of the Gilded Age and Progressive Era 11 (April 2012), 225-56.

Krist, Gary. City of Scoundrels: The Twelve Days of Disaster That Gave Birth to Modern Chicago. New York: Crown Publisher, 2012. ISBN 978-0-307-45429-4.

Sandburg, Carl. The Chicago Race Riots July 1919. (New York; Harcourt, Brace & World, 1919).

Spear, Allan. Black Chicago: The Making of a Negro Ghetto 1890-1920. (Chicago; University of Chicago Press, 1967).

Tuttle, William. Race Riot Chicago in the Red Summer of 1919. (Urbana, Illinois; University of Illinois Press, 1970).

Waskow, Arthur I. From Race Riot to Sit-In, 1919 and the 1960s: A Study in the Connections Between Conflict and Violence. (New York, New York; Doubleday & Company, Inc., 1966).

# data[].attributes.attachment_link.description
The Chicago race riot of 1919 was a violent racial conflict started by white Americans against black Americans that began on the South Side of Chicago, Illinois, on July 27 and ended on August 3, 1919. During the riot, 38 people died (23 black and 15 white).

# data[].attributes.body
Suomalaisen musiikin vuosi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tutkija kertoo taustaa Kruununhaan valkoisista vangeista.

Huhtikuun alussa kun saksalaiset lähestyivät Helsinkiä, käytiin pääkaupungin antautumisesta neuvotteluja punaisten ja saksalaisten välillä. Punaisten radikaalit torjuivat neuvottelut ja kahden päivän kaupunkisodassa vaara oli todellinen: mitä tapahtuu Ruotsalaisen lyseon pojille kun punaiset menettävät vallan?

# data[].attributes.attachment_link.title
Musiikin kevät 1918 | Klassinen | yle.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Tutkija kertoo taustaa Kruununhaan valkoisista vangeista. Huhtikuun alussa kun saksalaiset lähestyivät Helsinkiä, käytiin pääkaupungin antautumisesta neuvotteluja punaisten ja saksalaisten välillä. Punaisten radikaalit torjuivat neuvottelut ja kahden päivän kaupunkisodassa vaara oli todellinen: mitä tapahtuu Ruotsalaisen lyseon pojille kun punaiset menettävät vallan?

# data[].attributes.attachment_link.description
Osapuolet: Sodan syttyminenSodan kulkuSodan seuraukset ja Versailles'n rauhansopimus 1919 Keskusvallat : Saksa, Itävalta-Unkari Ympärysvallat : Iso-Britannia, Ranska, Venäjä ja Yhdysvallat (v. 1917 lähtien) 28.6.1914 Sarajevon laukaukset : serbialainen "terroristi" Gavrilo Princip ampui Itävalta-Unkarin kruununperillisen Frans Ferdinandin Itävalta-Unkari vaati Serbialta selvityksen tapahtuneesta ja kun sitä ei tullut, Itävalta-Unkari julisti Serbialle sodan 27.7.1914 Venäjä puolestaan käynnisti yleisen liikekannallepanon tavoitteenaan auttaa Serbiaa tämän seurauksena Saksa julisti sodan Venäjälle 1.8.1914 3.8.

# data[].attributes.body
Hiski Salomaa levytti Tiskarin polkan

# data[].attributes.body
Jean Sibeliuksen Finlandia -sävelrunon ensiesitys

# data[].attributes.body
Yleisin niistä on jokin Bantu kielen murre.

# data[].attributes.body
Hererojen kansanmurha.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Namibian saksankieliseen vähemmistöön kuuluva politiikantutkija Henning Melber kirjoittaa New African -lehden julkaisemassa artikkelissa Saksan Lounais-Afrikan siirtomaan eli nykyisen Namibian tapahtumista viime vuosisadan alussa. Saksalaiset sotilaat ja kiväärein varustautuneet uudisasukkaat olivat vallanneet yhä enemmän maita alueella ennestään asuneelta herero-kansalta.

Hererot olivat paimentolaisia eivätkä viljelleet maata. Tammikuussa 1904 hererosoturit surmasivat yli sata saksalaista uudisasukasta. Tarkoituksena oli tehdä maanvaltaajille selväksi, etteivät hererot suostuisi luopumaan maistaan ilman vastarintaa. Hereropäällikkö Samuel Maherero n käskystä naiset, lapset ja lähetyssaarnaajat jätettiin kuitenkin henkiin.

"Saksa vastasi massiivisella joukkojen liikekannallepanolla ja lähetti suuren määrän sotilastarvikkeita siirtomaahan. Elokuussa 1904 taistelut kiihtyivät, kun saksalaiset kohtasivat hererojen joukot Waterbergissä hererojen sydänmailla. Selvästi alivoimaiset hererot yrittivät paeta läheiselle puoliaavikolle. Saksalaisjoukkojen komentaja, kenraali Lothar von Trotha antoi käskyn hävittää hererot perin pohjin. Hän ilmoitti, että hererot eivät olleet enää Saksan vallan alaisia eikä heille annettaisi lupaa antautua."

Lothar von Trothan käskyn mukaan jokainen herero, joka tavattaisiin Saksan alueen sisällä, joko aseen tai karjan kanssa tai ilman, tulisi teloittaa. Myöskään naisia ja lapsia ei säästettäisi.

Saksalaissotilaat tekivät työtä käskettyä. Kymmeniä tuhansia hereroja surmattiin, ja kymmenet tuhannet kuolivat nälkään pakomatkalla aavikon halki brittiläiseen Betsuanamaan siirtomaahan, eli nykyiseen Botswanaan. Kuitenkaan kaikkia hereroja ei surmattu. Tuhansia hereroja suljettiin myös keskitysleireihin, joissa naisia raiskattiin ja miehet laitettiin pakkotyöhön.

Hererojen naapureihin kuuluneet namat olivat myös menettäneet maitaan saksalaisille. Nähtyään hererojen kohtalon myös namat nousivat vastarintaan saksalaisia vastaan, mutta lopulta myös nama-kansa koki pitkälti saman kohtalon kuin hererot.
Lähes sata tuhatta hereroa surmattiin tai kuoli nälkään kolmen vuoden aikana, noin kaksi kolmasosaa koko kansasta. Namoja kuoli kymmenen tuhatta, lähes puolet koko kansasta.

Vasta 80 vuotta myöhemmin YK:n teettämässä raportissa Saksan Lounais-Afrikan tapahtumia kutsutiin niiden oikealla nimellä: kyse oli 1900-luvun ensimmäisestä kansanmurhasta.
Saksassa poliittiset päätöksentekijät ja suuri yleisö kieltäytyivät kuitenkin pitkään näkemästä siirtomaahistorian pimeää puolta, Henning Melber kirjoittaa.

"Kansalaisjärjestöt pyrkivät osoittamaan, että joukkomurhat Saksan siirtomaissa kuuluivat samaan väkivallan jatkumoon, joka myöhemmin huipentui ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan. Mutta nämä äänet sivuutettiin, sillä nehän vahingoittivat vakiintunutta kuvaa 'vanhoista hyvistä ajoista'. Kriittinen länsisaksalainen historiantutkimus keskittyi pelkästään Hitlerin valtakauteen. Jos siirtomaavaltaa ylipäätään käsiteltiin koulukirjoissa, niin niissä korostettiin siirtomaakauden aikaisia sivistyspyrkimyksiä."

Kylmän sodan päättyminen muutti sekä Saksan että Namibian tilannetta. Marraskuun 9. päivänä 1989 Berliinin muuri murtui, ja juuri samaan aikaan namibialaiset kävivät vaaliuurnilla valitsemassa edustajiaan maan perustuslakia säätävään kokoukseen. Seuraavana vuonna Namibia itsenäistyi pitkän vapaustaistelun jälkeen, ja samana vuonna Saksa jälleenyhdistyi, kun Itä-Saksan osavaltiot liittyivät Länsi-Saksaan eli Saksan liittotasavaltaan.

Henning Melber kirjoittaa Saksan liittopäivien hyväksymästä päätöslauselmasta, jonka mukaan Saksalla on "erityinen historiallinen vastuu" Namibiasta. Päätöslauselmassa ei kuitenkaan viitattu hererojen ja namojen kansanmurhaan, mutta Namibian saksankielinen vähemmistö sen sijaan mainittiin. Henning Melberin mukaan Saksan erityisvastuu Namibiasta oli termi, johon diplomaattien puheissa viitattiin usein seuraavan 25 vuoden aikana, mutta vaatimuksia kansanmurhan tunnustamisesta ei otettu huomioon virallisissa yhteyksissä.
Yhtenä syynä tähän saattoi olla se, ettei Namibian hallitus ollut asiassa aktiivinen. Namibian vapautusliike ja maan uusi valtapuolue Swapo on saanut kannatuksensa ennen muuta maan suurimmalta kansanryhmältä ovamboilta, jotka ovat kotoisin maan pohjoisosista.

Saksalaiset käyttivät ovamboväestöä hyväksi halpana työvoimana, mutta eivät koskaan miehittäneet fyysisesti ovambojen maita. Saksalaiset uudisasukkaat valloittivat sen sijaan suurimman osan maatalouskäyttöön kelpaavista maista Ovambomaan eteläpuolelta.
Huomattava osa Lounais-Afrikkaan asettuneista saksalaisista jäi maahan myös sen jälkeen kun Saksa menetti siirtomaansa ensimmäisen maailmansodan päätteeksi. Alue siirtyi Kansainliiton mandaatilla Etelä-Afrikan hallintaan, ja maahan muutti saksalaisten lisäksi myös tuhansia valkoisia eteläafrikkalaisia. Namibian itsenäistyessä 74 prosenttia maan viljelymaista oli valkoisen vähemmistön omistuksessa.

"Namibian itsenäistymisestä lähtien hererot ja namat ovat vaatineet, että heille palautetaan heidän esi-isiensä maat, joilta heidän pakotettiin lähtemään. Tänä päivänä nämä maat ovat pääasiassa kaupallisten maanviljelijöiden ja karjatilallisten omistuksessa. Alueen alkuperäisillä asukkailla ei ole edes oikeutta käydä esi-isiensä hautapaikoilla. Vuonna 1991 järjestetyssä maanjakoa koskevassa konferenssissa puhuttiin vastaitsenäistyneen Namibian äärimmäisen vääristyneestä ja epätasa-arvoisesta maanomistustilanteesta, joka oli osa siirtomaavallan rakenteellista perintöä. Mutta kokouksessa vältettiin puhumasta maan palauttamisesta, sillä koko aihetta pidettiin liian monimutkaisena."

Vuonna 2004 hererojen ja namojen kansanmurhan alkamisesta tuli kuluneeksi sata vuotta. Tasavuosien kunniaksi joukko saksalaisia järjestöjä käynnisti näkyvän tiedotuskampanjan, jossa kerrottiin, mitä maanmiehet ja Saksan hallitus olivat tehneet Lounais-Afrikassa sata vuotta aikaisemmin.

Saksan silloinen kehitysministeri, sosiaalidemokraatteihin kuuluva Heidemarie Wieczorek-Zeul oli Saksan hallituksen edustajana Waterbergissä hererojen entisillä sydänmailla pidetyssä muistotilaisuudessa. Ministeri mainitsi puheessaan, että sadan vuoden takaisia julmuuksia kutsuttaisiin nykyään epäilemättä kansanmurhaksi ja että saksalaiskenraali Lothar von Trotha olisi tänä päivänä joutunut teoistaan syytteeseen sotarikoksista. Ministeri pyysi myös anteeksi saksalaisten tekoja, minkä monet ehtivät jo tulkita Saksan viralliseksi kannanotoksi. Saksan silloinen ulkoministeri, vihreiden Joschka Fischer joutui myöhemmin selittämään, että kehitysministerin puheet olivat vain tämän henkilökohtaisia näkemyksiä.

Muistotilaisuuden jälkeen Saksan kehitysyhteistyövaroista myönnettiin rahoitusta hankkeisiin, joilla pyrittiin rakentamaan sovintoa vääryyksiä kärsineiden kansanryhmien kanssa, mutta tämä ei riittänyt hereroille ja namoille. Namibian parlamentti hyväksyi myös oppositiopuoluetta edustavan herero-päällikön laatiman ponnen, jossa kannatettiin sitä, että kansanmurhan kohteeksi joutuneille kansanryhmille maksettaisiin vahingonkorvauksia. Mutta Namibian hallitus pysyi tämän jälkeen varsin passiivisena tyytyen siihen, että Saksa toimitti kehitysapua Namibialle.

Henning Melberin mukaan saatiin odottaa toiset kymmenen vuotta ennen kuin vahingonkorvausvaatimukset nousivat taas tapetille. Tällä kertaa asia lähti liikkeelle maantieteellisen mutkan kautta, kun Saksan liittopäivät kesällä 2016 julkilausumassaan nimitti sadan vuoden takaisia, nykyisen Turkin alueella tehtyjä armenialaisten joukkomurhia kansanmurhaksi. Turkin hallitus raivostui Saksalle ja syytti sitä tekopyhyydestä, valikoivasta historiankäsityksestä ja kyvyttömyydestä tunnustaa oma siirtomaavallan aikainen kansanmurhansa. Kun myös Saksan media arvosteli päättäjiä kaksinaismoraalista, nykyisen Namibian kansanmurha tuli Saksassa kaikkien yleiseen tietoisuuteen. Loppujen lopuksi Saksan ulkoministeriön edustaja ilmoitti, että kansanmurha oli sovelias termi kuvaamaan Saksan Lounais-Afrikan tapahtumia. Saksa ja Namibia nimittivät kumpikin erikoislähettiläät, joiden tehtävänä oli neuvotella, mihin mahdollisiin seuraamuksiin kansanmurhan tunnustamisen tulisi johtaa, Henning Melber kirjoittaa.

"Silti saksalaiset eivät ole vielä esittäneet virallista anteeksipyyntöä. Mutta kansanmurhan tunnustaminen sen mahdollisia seuraamuksia koskevien neuvottelujen lähtökohdaksi on merkityksetöntä ilman anteeksipyyntöä. Namibian hallitus on myös ollut turhautunut Saksan hallituksen yksipuoliseen neuvottelutaktiikkaan, jossa se on julkistanut omia näkökantojaan neuvotteluista, joita on käyty luottamuksellisesti ja suljettujen ovien takana. Saksa on myös pyrkinyt vaikuttamaan neuvottelujen aikatauluun, jotta hallitus voisi hyödyntää niiden tuloksia omassa sisäpolitiikassaan."

Henning Melber toteaa, että hererojen ja namojen edustajia ei ole lainkaan kutsuttu mukaan hallitusten välisiin neuvotteluihin. Yhtenä syynä tähän on se, että nämä kansanryhmät eivät ole yhtenäisiä, vaan jakautuneet keskenään erimielisiin ryhmiin. Jotkut pienemmät ryhmät tekevät tosin yhteistyötä Namibian hallituksen kanssa, mutta hererojen ja namojen keskeiset järjestöt on jätetty neuvotteluprosessin ulkopuolelle. Namibian hallitus pitää kuitenkin kiinni siitä, että neuvotteluja käydään nimenomaan hallitusten välillä.

"Turhautuminen kävi selväksi Saksan suurlähetystössä Windhoekissa viime vuonna käydyssä keskustelussa hererojen delegaation ja Saksan erikoislähettilään välillä. Paikallaolijoiden mukaan hererojen delegaatio lähti tyrmistyneenä pois kesken tilaisuuden sen jälkeen kun Saksan erikoislähettiläs totesi, ettei siirtomaavallan aikaista kansanmurhaa voinut verrata juutalaisten joukkotuhoon. Hererojen kansanmurhasta henkiin jääneiden jälkeläiset pitivät erikoislähettilään toteamusta rasistisena, ikään kuin afrikkalaisten elämä ei olisi ollut yhtä arvokas kuin juutalaisten elämä."

Vastakkainasettelu johti lopulta siihen, että tämän vuoden tammikuussa hererojen ja namojen korkeimmat päälliköt nostivat joukkokanteen Saksan valtiota vastaan Yhdysvaltojen liittovaltion tuomioistuimessa New Yorkissa. Joukkokanteessaan he viittaavat YK:n yleisistunnossa hyväksyttyyn alkuperäiskansojen oikeuksien julistukseen, jonka mukaan alkuperäiskansoilla on oikeus osallistua päätöksentekoon heidän omia oikeuksiaan koskevissa asioissa. Herero- ja nama-päälliköt vaativatkin kanteessaan oikeutta osallistua neuvotteluihin Saksan kanssa oikeudenmukaisesta hyvityksestä kokemistaan mittaamattomista taloudellisista, kulttuurisista, uskonnollisista ja henkisistä menetyksistä. Rahallisia vahingonkorvauksia pitäisi maksaa hereroilta ja namoilta takavarikoitujen maiden, karjan ja muun omaisuuden todellisen arvon mukaisesti korkoineen. Kanteen mukaan vahingonkorvaukset maksettaisiin kolmannen osapuolen hallinnoimaan erityiseen rahastoon.

Saksa ei ole lainkaan vastannut kanteeseen eikä osallistunut ensimmäiseen tuomioistuimen käsittelyyn. Henning Melber arvelee, ettei itse rahasumma tulisi olemaan Saksalle ongelma, mutta mahdollisesti muut entiset siirtomaavallat ovat pyrkineet vaikuttamaan Saksan ratkaisuun kulissien takana.

"Ottaen huomioon kyseeseen tulevien mahdollisten aineellisten korvausten suuruuden suhteessa Saksan valtion kokonaisvaroihin hyvityksen maksaminen kärsityistä vahingoista voisi hyvinkin ratkaista ongelman ja osoittautua samalla kannattavaksi sijoitukseksi Saksan hyvään maineeseen. Mutta vahingonkorvaukset saattaisivat myös luoda ennakkotapauksen, jonka muut entiset siirtomaavallat haluaisivat välttää, mikä taas tekee neuvotteluista paljon suuremman tapauksen kuin vain kahden maan keskinäisen asian. Kenties juuri tämä onkin saksalaista neuvotteluosapuolta rajoittava tekijä, sillä Saksan odotetaan toimivan lojaalisti muita länsimaita kohtaan, sen sijaan että se avaisi tietä lukuisille muille vastaaville vaatimuksille muissa maissa."
Peik Johansson

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuinka Saksa aikoo hyvittää hererojen kansanmurhan?

# data[].attributes.attachment_link.description
Namibian saksankieliseen vähemmistöön kuuluva politiikantutkija Henning Melber kirjoittaa New African -lehden julkaisemassa artikkelissa Saksan Lounais-Afrikan siirtomaan eli nykyisen Namibian tapahtumista viime vuosisadan alussa. Saksalaiset sotilaat ja kiväärein varustautuneet uudisasukkaat olivat vallanneet yhä enemmän maita alueella ennestään asuneelta herero-kansalta. Hererot olivat paimentolaisia eivätkä viljelleet maata. Tammikuussa 1904 hererosoturit surmasivat yli sata saksalaista uudisasukasta.

# data[].attributes.body
Matti Rautanen toimi lähetystyön pioneerina Namibiassa.

# data[].attributes.body
Rosa Clay muutti New Yorkiin sulhasen tehtyä itsemurhan juuri ennen häitä.

# data[].attributes.body
Rosa Clay valmistui Sortavalan seminaarista opettajaksi.

# data[].attributes.body
Rosa Clay muutti Suomeen adoptio-vanhempiensa kanssa.

# data[].attributes.body
Rosa Clay syntyi nykyisen Namibian alueella Omarurussa.

# data[].attributes.attachment_link.title
map of namibia | Namibia, Namibia travel, Map

# data[].attributes.attachment_link.description
Mar 25, 2018 - This Pin was discovered by Elizabeth-Anne Wolmarans. Discover (and save!) your own Pins on Pinterest