# data[].attributes.headline
ג'ק וורבר-שורד שואה

# data[].attributes.subject
ג'ק וורבר-שורד שואה

# data[].attributes.body
בריחה מעולם לא הייתה המטרה שלנו מפני שהיא הייתה כה לא מציאותית. מה שרצינו היה רק לשרוד, לחיות מספיק זמן כדי לספר לעולם מה קרה בבוכנוואלד.

# data[].attributes.headline
חוה אלברשטיין/רקמה אנושית אחת

# data[].attributes.subject
חוה אלברשטיין/רקמה אנושית אחת

# data[].attributes.body
כשאמות משהו ממני ימות בך.
כשתמות משהו ממך בי ימות איתך.
כי כולנו רקמה אנושית אחת חיה ואם אחד מאיתנו הולך מעמנו, משהו מת בנו ומשהו נשאר איתו.
אם נדע איך להרגיע את האיבה אם רק נדע
אם נדע להשקיט את זעמנו אם נדע להשקיט על אף עלבוננו לומר סליחה אם נדע להתחיל מהתחלה

# data[].attributes.headline
זיגמוּנט שטוֹיֶרמן (

# data[].attributes.body
זיגמוּנט שטוֹיֶרמן (Zygmunt Steuermann;‏ 5 בפברואר 1899 – דצמבר 1941) היה כדורגלן יהודי פולני, חלוצה של חשמונאי לבוב ושחקן נבחרת פולין. "זיגמונט שטויירמן, כהרגלו השחקן העצלן ביותר על המגרש, הבקיע שלושה שערים". כך בחר כתב בעיתון הפולני "פרזגלאד ספורטובי" למתוח ביקורת על אחד החלוצים הבולטים במדינה בשנות ה-20'.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
וואלה! ספורט

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אביו היה ראש עיר, אחותו היתה תסריטאית, אחיו היה פסנתרן, אבל זיגמונט שטויירמן היה בעיקר כדורגלן נפלא עם בעיטות אדירות, שעל המגרש כבש שערים וביציעים כבש את לב הנשים. סיפורו יוצא הדופן של החלוץ שנרצח בגטו לבוב ב-1941

"זיגמונט שטויירמן, כהרגלו השחקן העצלן ביותר על המגרש, הבקיע שלושה שערים". כך בחר כתב בעיתון הפולני "פרזגלאד ספורטובי" למתוח ביקורת על אחד החלוצים הבולטים במדינה בשנות ה-20'. איזה ציטוט מופלא זה! במספר מילים הוא תופס את הדמות ומאפשר לקורא לחוש אותה גם בחלוף כמעט מאה שנה. שטויירמן, שנורה למוות על ידי חייל נאצי שיכור בגטו לבוב בדצמבר 1941, הפך לנצחי בזכותו.

סיפורי הנספים שמתפרסמים ביום השואה נוטים, מטבע הדברים, להיות קודרים, אך זה לא בהכרח צריך להיות כך. חייו של שטויירמן, שנקטעו בגיל 42, היו לפי העדויות שניתן למצוא בארכיונים של התקשורת הפולנית, מלאים ומרתקים. לו היה משחק בימינו, היו אומרים עליו שהוא לא מיצה את הפוטנציאל ובזבז את כשרונו העצום, אך בפולין של שנות ה-20' הכדורגל היה שונה בתכלית. הוא לא היווה מקור אמיתי לפרנסה, לא היה מונדיאל, לא היו אליפויות אירופה, לא נערכו מפעלים שונים במסגרת אופ"א שהוקמה בכלל ב-1954, וגם לא היו שידורי טלוויזיה. המשחק היה בעיקר שואו, שהיה אמור לגרום הנאה למשתתפים ולקהל, ובכל הקשור לכך מעטים התחרו בשטויירמן. הוא היה אליל הקהל המקומי, אנשים נהרו לאצטדיון כדי לצפות בו. הכוכב, מצדו, נהנה ממעמדו וניצל אותו על מנת לכבוש לבבות של צעירות לא מעטות. הוא פשוט עשה חיים.

משפחה רבת כישורים

זיגמונט שנולד ב-1899 היה כדורגלן עם נפש של אמן, הילד הצעיר ביותר במשפחה מפוארת בעיר סמביר, שנמצאת כ-70 קילומטרים דרום מערבית ללבוב, ועברה במהלך תקופה קצרה למדי מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לידי אוקראינה ואז לפולין. אביו, יוזף שטויירמן, היה ראש העיר היהודי הראשון בהיסטוריה של סמביר. אימו אאוגוסטה היתה פעילה מאוד חברתית וניהלה ארגוני תרבות יהודים רבים. האחות הגדולה, סלומאה, היגרה עם בעלה לארצות הברית בסוף שנות ה-20' והתפרסמה לימים בשם סלקה וירטל כשחקנית קולנוע ומחזאית. היא כתבה בין היתר את התסריט של לסרט אנה קרנינה שצולם ב-1935. אחיו, אדוארד שטויירמן, היה פסנתרן ומלחין ידוע, וגם הוא חצה את האוקיאנוס לארצות הברית ב-1938 כדי להימלט מהנאצים.

למעשה, העניין הרב שגילה זיגמונט הקטן בכדורגל היה חריג למדי במשפחתו. במהלך מלחמת העולם השניה הוא נסע ללמוד כלכלה בווינה, שם שיחק במגוון קבוצות, כולל במועדון שהפך לימים לאוסטריה וינה. ב-1920 חזר שטויירמן לעיר הולדתו והצטרף לקבוצת קורונה סמביר, וכעבור שנה נדד לעיר הגדולה ולבש את מדי חשמונאי לבוב.

הקבוצה היהודית הטובה בפולין

חשמונאי, שהוקמה ב-1908, היתה הקבוצה היהודית הטובה ביותר בפולין בפער ניכר. הכדורגל היה פופולרי מאוד בלבוב, ולא לחינם נערך ב-1926 דווקא בה משחק הידידות היוקרתי של פולין נגד טורקיה ב-1926, לעיני 10 אלף צופים. היה זה משחקו הראשון של שטויירמן במדים האדומים-לבנים, והוא חגג את הבכורה עם שלושער כביר תוך 21 דקות במחצית השניה, בדרך לניצחון 1:6. כל לבוב סגדה אז לגיבור המקומי.

ב-1927, כאשר הוקמה הליגה הפולנית במתכונתה המיוחדת, זו היתה הקבוצה היהודית היחידה שנכללה בה, ועונת הבכורה של שטויירמן על הבמה הגדולה היתה חלומית. חשמונאי אמנם סיימה רק במקום ה-11 מתוך 14, אבל החלוץ האימתני שלה הפציץ 24 שערים ב-23 משחקים. שבעה מתוכם נכבשו בבעיטות חופשיות, וזה לא מפתיע – שטויירמן היה ידוע כאשף הכדורים הנייחים, עם בעיטה אדירה מכל טווח. בעונת 1928 דורגה חשמונאי במקום ה-13, עם שישה נצחונות בלבד ב-28 משחקים וירדה לליגה השניה, על אף 17 הכיבושים של הכוכב הגדול.

הפנדל שאיש לא רצה לבעוט

ב-1928 רשם שטויירמן גם את הופעתו השנייה (והאחרונה) בנבחרת, שולב כמחליף למשחק הידידות מול ארצות הברית ונכנס להיסטוריה. האמריקאים הובילו 2:3 בדקה ה-89, כאשר נשרק פנדל לטובת המארחת. התיעוד של העיתונאי מצ'יסלאב שימקוביאק מתאר זאת כך: "קיבלנו פנדל, והמבוכה בשורות הנבחרת היתה גדולה. אף אחד לא רצה לקחת את הבעיטה. היו הרבה עצבים ואמוציות בדיונים, וזה לקח הרבה מאוד זמן. לבסוף, זיגמונט שויירמן, חלוץ חשמונאי לבוב, ניגש לנקודה הלבנה. זו היתה החלטה נבונה כי הוא הבועט הטוב ביותר שלנו של כדורים נייחים ופנדלים. הוא ניגש לכדור באיטיות ושיחרר בעיטה חזקה. השוער ניחש נכון את הכיוון וזינק, אך לשווא. הכדור העוצמתי פגש את הרשת. לא הפסדנו את המשחק. אנחת רווחה נשמעה על הדשא וביציעים". ובכך, עומד המאזן הסופי של שטויירמן בנבחרת פולין על ארבעה שערים בשני משחקים.

שישה כדורים בקורות השער

הירידה של חשמונאי הביאה למעבר הגדול בחייו. ויסלה קראקוב זכתה בשתי האליפויות הראשונות של פולין, ולגיה ורשה הכריזה על מבצע לעצירתה. המועדון מהבירה חלם להדיח את ויסלה מהפסגה, ולצורך כך שכנע את שטויירמן לעזוב את לבוב ולנדוד לעיר הגדולה. תוך משחקים ספורים הוא הפך ליקיר האוהדים בזכות הביצועים הנהדרים. כפי שנכתב בספרו ההיסטורי של אנדז'יי גובאז'בסקי, "שטויירמן הפך לאליל היציעים. גבוה, רזה, אך חזק מאוד, יפה תואר ומוכשר מאוד, הוא היה שחקן ענק".

וזה בא לו בקלות. לפי העדויות, שטויירמן שנא להתאמן, לא הקפיד על משמעת, ולא השתתף במאמץ ההגנתי במהלך המשחקים. הוא הפגין לא פעם עצלנות, ויש הטוענים שחיפש בחורות ביציעים במהלך המשחקים כדי ליצור איתן קשר עין. המעבר ללגיה הגיע בגיל 30, כאשר כושרו הפיזי ירד מעט בכל מקרה, והוא היה עצלן אפילו יותר. ואולם, כאשר הכדור הגיע לרגליו, הוא היה בלתי ניתן לעצירה. לפי הארכיון, פגעו במשחק נגד קאטוביץ לא פחות משש בעיטות של שטויירמן בקורות ובמשקוף שער היריבה ועיקמו אותו בסופו של דבר. האם זה אכן היה כך, או אולי זו אגדה יפה? למה לנו לפקפק במקורות? הרי זהו סיפור פנומנלי בכל קנה מידה.

מרד בחדר ההלבשה

"זיגמונט חיכה למסירות מדויקות כדי לשחרר את הבעיטות שלו בעמידה. בגילו, שיא הקריירה כבר היה מאחוריו", קובע אחד הציטוטים שנמצא בארכיון. שטויירמן הבקיע שמונה שערים ב-17 המשחקים בהם שותף במדי לגיה, אבל זה לא הספיק לה – האליפות הוחמצה על חודן של שלוש נקודות.

בתום העונה חזר שטויירמן לחשמונאי, והגרסה המקובלת לעזיבתו נעוצה במרד של שחקני לגיה נגדו. הגעתו שברה את האידיליה ששררה בין שלושה החלוצים הפותחים של הקבוצה – יוזף נאברוט, מריאן לאנקו ויוזף צ'ישבסקי. הכוכבים, שהיו מיודדים, קינאו לא פעם במעמדו של שחקן הרכש, התלוננו על היעדר השקעתו, ובסופו של דבר גרמו להתקוממות בחדר ההלבשה נגדו. וכך הסתיימה ההרפתקה של הכוכב היהודי בבירת פולין, במהלכה ניהל על פי הדיווחים אינספור רומנים לוהטים.

שיחק עד גיל 40

אחרי שלוש שנים נוספות בלבוב, חזר שטויירמן לסמביר, שיחק בקורונה הקטנה ועבד במקביל בבנק מקומי. בשלב מסוים, כאשר העברה העיר לידי ברית המועצות, סגרו השלטונות את קורונה וייסדו במקומה את קבוצת דינמו סמביר. שם המשיך שטויירמן לשחק להנאתו עד גיל 40, לפני שהגרמנים השתלטו על האזור ושלחו אותו לגטו. בדצמבר 1941 נרצח אחד מגדולי הכדורגלנים היהודים בפולין בכל הזמנים.

מפתיע לגלות כי בעוד הפולנים זוכרים את ההיסטוריה ומבצעים גם בימים אלה מחקר מקיף אודות תרבות הספורט היהודית במדינה לפני מלחמת העולם השניה, הרי שעד היום לא פורסם דבר אודות שטויירמן בשפה העברית. אין לו עמוד ויקיפדיה (למעשה, ערך זה חסר אפילו עבור חשמונאי לבוב כולה), וחיפוש בגוגל מעלה אפס תוצאות. הכתבה הזו מתקנת מעט את העוול ההיסטורי, אבל יש עוד הרבה נושאים מרתקים שמחכים לתורם – וזה קורה אצלנו בדרך כלל רק ביום השואה.

# data[].attributes.attachment_link.title
אמן מסוג אחר: סיפורו של החלוץ היהודי זיגמונט שטויירמן - וואלה! ספורט

# data[].attributes.attachment_link.description
אביו היה ראש עיר, אחותו היתה תסריטאית, אחיו היה פסנתרן, אבל זיגמונט שטויירמן היה בעיקר כדורגלן נפלא עם בעיטות אדירות, שעל המגרש כבש שערים וביציעים כבש את לב הנשים. סיפורו יוצא הדופן של החלוץ שנרצח בגטו לבוב ב-1941 "זיגמונט שטויירמן, כהרגלו השחקן העצלן ביותר על המגרש, הבקיע שלושה שערים".

# data[].attributes.headline
שלמה ארצי/בגרמניה לפני המלחמה

# data[].attributes.subject
שלמה ארצי/בגרמניה לפני המלחמה

# data[].attributes.body
מי רוקד תחת ירח, רק הזכרון,
מי האיש בתמונה, מי הילד בארון.
בגרמניה לפני המלחמה, היה נדמה לך,
מה היה נדמה לך?

# data[].attributes.headline
ציורה של הלגה וויסובה,בת 13

# data[].attributes.subject
ציורה של הלגה וויסובה,בת 13

# data[].attributes.attachment_link.title
הלגה וויסובה

# data[].attributes.headline
אלמה רוֹזֶה (בגרמנית

# data[].attributes.body
אלמה רוֹזֶה (בגרמנית: Alma Rosé;‏ 3 בנובמבר 1906, וינה - 5 באפריל 1944, אושוויץ) הייתה כנרת יהודיה-אוסטרית. גורשה בפקודת הנאצים למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. באושוויץ הטילו עליה הנאצים להקים את תזמורת הנשים המפורסמת. זו התזמורת שניגנה וואלסים שמחים בפני הקצינים וזו התזמורת שנאלצה ללוות בנגינה עליזה את המובלים למשרפות. למרות הגהינום הנורא, אלמה הקפידה על רמת התזמורת והתאימה יצירות לכלים שהיו בנמצא. אלמה עצמה נרצחה זמן קצר מאוד לפני שנסתיימה המלחמה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"מחווה לאלמה רוזה". הוא קונצרט מיוחד במינו שיתקיים בערב יום השואה, יום ראשון, 15 באפריל 2007 ב- 21:00 בבית האופרה

בקונצרט יבוצעו יצירות שניגנה תזמורת הנשים של אלמה רוזה באושוויץ, בעיבודים מיוחדים שנוגנו במחנה, בהתאם לכלים ולנגניות שהיו בנמצא. בתכנית - מיצירות יוהן שטראוס, ברליוז, שוברט, סוזה, מונטי, שומן, מוצרט ומלחינים נוספים. כן יושמעו קטעי שירה ויוקראו בו קטעים שנשתמרו מכתביה של אלמה רוזה.

את הקונצרט יבצעו תזמורת סימפונט רעננה וזמרי אופרה עם הכנר הראשי של התזמורת ניתאי צרי שינגן על כינור אותנטי שבעליו האנונימי הושמד באושוויץ. כינור זה נתרם לקונצרט על-ידי בונה הכינורות, אמנון ויינשטיין, שבידיו אוסף כינורות מיותמים של קורבנות השואה.

אלמה רוזה נולדה בוינה לאביה שהיה הכנר הראשי והידוע של תזמורת וינה ולאמה שהייתה אחותו של המלחין הידוע מאהלר. אלמה נקראה ע"ש דודתה אלמה מהלר. בשלב מסוים ומשיקולים של קידום מקצועי (אבי המשפחה לא יכול להתמנות למנהל תזמורת וינה) המירה המשפחה את דתה. אלמה רוזה הייתה אחת הנערות היפות והמפורסמות של וינה וכנרת מחוננת שהקימה בווינה, עוד בימים העליזים של העיר, תזמורת נשים. עם עליית הנאצים יצאה אלמה מווינה והחלה לחפש מקומות מסתור במדינות אירופה השונות. אולם לא יכולה הייתה להפסיק לנגן ולהופיע: בפריס התפתתה להופיע בקונצרט, הגסטפו עלה על עקבותיה והיא נלקחה לאושוויץ.

באושוויץ הטילו עליה הנאצים להקים את תזמורת הנשים המפורסמת. זו התזמורת שניגנה וואלסים שמחים בפני הקצינים וזו התזמורת שנאלצה ללוות בנגינה עליזה את המובלים למשרפות. למרות הגהינום הנורא, אלמה הקפידה על רמת התזמורת והתאימה יצירות לכלים שהיו בנמצא. אלמה עצמה נרצחה זמן קצר מאוד לפני שנסתיימה המלחמה.

הכניסה לקונצרט חינם, בהזמנת כרטיסים מראש.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
מחווה לאלמה רוזה

# data[].attributes.attachment_link.title
קלאסי - מחווה לאלמה רוזה

# data[].attributes.attachment_link.description
"מחווה לאלמה רוזה". הוא קונצרט מיוחד במינו שיתקיים בערב יום השואה, יום ראשון, 15 באפריל 2007 ב- 21:00 בבית האופרה בקונצרט יבוצעו יצירות שניגנה תזמורת הנשים של אלמה רוזה באושוויץ, בעיבודים מיוחדים שנוגנו במחנה, בהתאם לכלים ולנגניות שהיו בנמצא. בתכנית - מיצירות יוהן שטראוס, ברליוז, שוברט, סוזה, מונטי, שומן, מוצרט ומלחינים נוספים.

# data[].attributes.headline
"הם לא ניצולי שואה,ה

# data[].attributes.body
"הם לא ניצולי שואה,הם שורדי שואה;אנחנו הניצולים"

# data[].attributes.attachment_link.title
מסילות פולין

# data[].attributes.headline
שישה מיליון/החברים של אורן

# data[].attributes.subject
שישה מיליון/החברים של אורן

# data[].attributes.body
"אנו - דור שני, דור שלישי ורביעי
נזכור ולא נשכח את פשעי העבר
נשמור על הבית ועל המדינה
לעולם לא נסכים לאותו גורל אכזר."

# data[].attributes.body
אֶוּגֶ’נִיוֹ קַאלוֹ (באיטלקית Eugenio Calò;) יהודי איטלקי, גיבור איטליה על פעילותו כפרטיזן נגד הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קאלו היה סגן מפקד חטיבת הפרטיזנים "פִּיוֹ בּורִי", אשר פעלה נגד הנאצים בהרי קאזֶנְטִינוֹ שבטוסקנה. אֶוּגֶ’ניוֹ זכה להוקרה רשמית כגיבור איטליה ולמדליית זהב על גילוי אנושיות וגבורה עילאיים בפני האויב הגרמני. הוא חס על חיי חיילים גרמנים ועקב כך נרצח באכזריות בידי הצבא הגרמני באירוע הידוע כטבח סן פולו.

# data[].attributes.headline
אווה היימן (בהונגרית

# data[].attributes.body
אווה היימן (בהונגרית: Éva Heyman;‏ 13 בפברואר 1931 - 17 באוקטובר 1944) הייתה נערה יהודייה שגרה בעיר נאג'וואראד שברומניה (נכבשה על ידי הונגריה ב-1940). היא כתבה יומן אישי בשנת 1944, בתקופת שואת יהודי הונגריה. היומן מתאר מזווית המבט שלה כנערה את החיים תחת הכיבוש הנאצי, ההידרדרות הקיצונית במצבם של יהודי העיר, ושליחתם המהירה למחנות ההשמדה. היימן נספתה בשואה, ויומנה פורסם בשם "יומנה של אווה היימן". היה זה אחד מיומני השואה הראשונים שפורסמו. במאי 2019 הופקו סדרת סרטונים במסגרת "הסטורי של אווה", ובו הועלה יומנה כסדרת סרטונים קצרים ברשת החברתית "אינסטגרם".

# data[].attributes.headline
בכל זאת אינני נפרד/טל סונדק

# data[].attributes.subject
בכל זאת אינני נפרד/טל סונדק

# data[].attributes.body
אך קרן תקווה בי זוהרת עדיין,"
זורחת כקשת בוהקת באור.
בכל זאת לא לנצח אעלם מן העין,
"אם אמות גם אני ולא אחזור.

# data[].attributes.headline
מצעד החיים הוא מצעד 

# data[].attributes.body
מצעד החיים הוא מצעד של צעירים יהודים מישראל ומהתפוצות, המתקיים מדי שנה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, בעיר אושוויץ שבפולין. משתתפי המצעד צועדים במסלול שמאתר מחנה ההשמדה אושוויץ I שבעיר אל אתר מחנה בירקנאו (אושוויץ II), הסמוך אליו. בשנים האחרונות משתתפים במצעד כעשרת אלפים בני אדם מדי שנה.
המצעד לא יתקיים השנה, לראשונה מאז היווסדו ב-1988, כך הודיעה הלילה העמותה המארגנת את המצעד, וזאת בעקבות התפרצות נגיף הקורונה, בעיקר באירופה ובארצות הברית. הכוונה כרגע היא לקיים את המצעד במועד מאוחר יותר השנה, בהתאם לתנאים הבריאותיים.

# data[].attributes.body
"וּבְמָקוֹם שֶׁאֵין אֲנָשִׁים הִשְׁתַּדֵּל "לִהְיוֹת אִיש במקום

# data[].attributes.attachment_link.title
מסילת רכבת 1

# data[].attributes.headline
אנה פרנק-שורדת שואה

# data[].attributes.subject
אנה פרנק-שורדת שואה

# data[].attributes.body
אם נמשיך לשאת את כל הסבל הזה ואם עדיין יישארו יהודים כאשר שזה ייגמר, במקום שגורלם של היהודים יחרץ, הם ישמשו כדוגמה

# data[].attributes.headline
פרדי הירש (בגרמנית: 

# data[].attributes.body
פרדי הירש (בגרמנית: Fredy Hirsch, נולד בשם אלפרד הירש - Alfred Hirsch‏; 11 בפברואר 1916, אאכן - 8 במרץ 1944, אושוויץ) היה ספורטאי ואיש חינוך יהודי-גרמני שפעל למען ילדים ובני נוער בגטו טרזין ובבלוק הילדים שהקים בבירקנאו. הוא מוכר כאחד המחנכים הגדולים בתקופת השואה, שנתן לילדים תקווה וערכים בעיקר דרך אימוני הספורט והחינוך הגופני.

# data[].attributes.headline
סאלי (סמואל) ביין (ב

# data[].attributes.body
סאלי (סמואל) ביין (בגרמנית:‏ Sally (Samuel) Bein; ‏6 בנובמבר 1881, ‏אינוברוצלב (אנ') – אחרי 13 ביוני 1942, סוביבור) הקים וניהל במשך 34 שנים בגרמניה, לפני השואה ובמהלכה, כפר שבו היה מוסד חינוכי לילדים יהודיים בעלי צרכים מיוחדים, יחד עם רעייתו רֶבֶּקָה ביין. במהלך השנים למדו בכפר קרוב ל-400 תלמידים, ומרביתם הצליחו להשתלב לאחר מכן בלימודים תיכוניים או בעבודה. הצלחותיו של ביין הפכו אותו לבעל שם עולמי ורופאים ומחנכים מרחבי אירופה, וגם מארץ ישראל, הגיעו כדי ללמוד ממנו את שיטות העבודה שלו. ביין ורעייתו, יחד עם תלמידיהם ועם בתם ליזה קרולה, הובלו בסופו של דבר אל מותם.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
על סאלי ורבקה ביין שניהלו בימי השואה מוסד חינוכי לילדים יהודים בעלי צרכים מיוחדים, והלכו למותם עם הילדים

באוקטובר 1908, בליבו של יער אורנים סמוך לעיירה בייליץ (Beelitz) קם בגרמניה מוסד יחיד מסוגו באותו זמן - מוסד חינוכי לילדים יהודים בעלי צרכים מיוחדים. מנהל המוסד היה צעיר יהודי בן 27 בשם סאלי (סמואל) ביין, שעבד עד אז כמורה לילדים חירשים-אילמים.

למקום התקבלו ילדים מגיל הגן ועד מתבגרים, מרביתם בעלי צרכים מיוחדים לסוגיהם השונים. חלק קטן מהילדים נשלח לשם בשל בעיות בבית וחוסר מסוגלות הורית לטפל בהם, ובהמשך בשל המגבלות על מספר התלמידים היהודים בבתי הספר. סאלי ביין ביקש לקבל אותם מתוך תפיסה חדשנית מאוד לאותה תקופה, שדגלה בשילוב בין האוכלוסיות.

בתחילת הדרך, סאלי ואשתו רבקה לימדו את הילדים לבדם, אך במהלך השנים הצטרפו אנשי צוות נוספים - שלושה מורים, עוזר הוראה, טבחית, מטפלת וגנן, אשר עסקו כולם גם בחינוך נוסף לעבודתם הרגילה. הילדים שהו במוסד כשנתיים, במהלכן למדו מקצועות עיוניים כמו עברית, גרמנית, היסטוריה וחשבון אך דגש רב ניתן לכישורי חיים כמו כללי התנהגות בחברה, הרגלי סדר וניקיון ולמלאכות שונות דוגמת נגרות, בישול וגינון.

הלימודים התנהלו באווירה יהודית, תוך שמירת שבת, שמירת כשרות, ציון של חגי ישראל ולימודי קודש. בזמן הפנוי נערכו טיולים ומשחקים, אשר התקיימו במשותף לכל הילדים בכפר, ללא הפרדה מגדרית, גילאית או התחשבות בפערים הקוגניטיביים. במהלך השנים למדו במוסד קרוב ל-400 ילדים, ומרביתם הצליחו להשתלב לאחר מכן בלימודים תיכוניים או בעבודה.
הצלחותיו של ביין הפכו אותו לבעל שם עולמי ורופאים ומחנכים מרחבי אירופה, וגם מארץ ישראל, הגיעו כדי ללמוד ממנו את שיטות העבודה שלו.

השמיים מעל המוסד החלו להתענן בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון. סאלי ביין נאלץ להתמודד עם ניסיונות בלתי פוסקים של השלטונות המקומיים בעיירה להפריע לפעילות המוסד ולהביא לסגירתו. הטענה המרכזית הייתה שהמקום מכתים את האוכלוסייה השקטה של העיירה ומשפיע לרעה על התיירים המגיעים למקום. סאלי ביין ניהל מאבק מתמיד כדי שהמוסד יוכל להמשיך לפעול ולא ייסגר.
כשעברו הנאצים לפעילות השמדה, גורלו של המקום למעשה נחרץ. לאוכלוסייה של בעלי צרכים מיוחדים שהם גם יהודים, לא הייתה זכות קיום בגרמניה של הרייך השלישי.

בחודש אפריל 1942 הוצאו קרוב ל-30 ילדים ואנשי צוות מהכפר ונשלחו לגטו וורשה. סאלי כבר הבין לאן נושבת הרוח, אך נותר במקום, למרות שלו ולמשפחתו היו ויזות ליציאה מגרמניה. חודשיים לאחר מכן בא הקץ לתקוות האחרונות שנותרו. ב-13 ביוני 1942 יצא מברלין "משלוח למזרח" ועליו 748 יהודים תושבי ברלין וכ-280 יהודים תושבי האזור, בהם גם כל הילדים ואנשי הצוות של הכפר, כולל סאלי ביין, אשתו רבקה ובתם הצעירה ליזה קרולה. הרכבת הובילה אותם למחנה ההשמדה סוביבור, שם נרצחו. הכפר, שבמשך 34 שנים המה קולות ילדים, דמם.

זמן קצר לאחר הפינוי איכלסו את כפר הילדים נערות מאגודת הנערות הגרמניות - תנועת הנוער לבנות של גרמניה הנאצית. בעשרות השנים האחרונות פועל בשטח הכפר בית ספר תיכון, הנושא את שמו של סאלי ביין. תלמידי בית הספר מכירים את עברו של המקום ומנציחים את זיכרו באופנים שונים.
את הסיפור הביא לידיעתנו רוני דותן, אשר נחשף אליו במסגרת מיזם קרון השואה והחל לחקור אותו יחד עם טטיאנה-מתניה רוגה מברלין. בעקבות המחקר נאסף מידע על מאות ילדים ואנשי צוות ששהו בכפר ואותרו קרובי משפחתם. אם למי מכם יש מידע נוסף על כפר הילדים או על הילדים ואנשי הצוות ששהו בו, אתם מוזמנים לכתוב לרוני דותן: dotanronny@gmail.com

כתבות נוספות
מסע אל תוך נפשו של יאנוש קורצ'אק לקרוא אחרת: ספרות הומניסטית על השואה, לצעירים ולמבוגרים המכתב האחרון של חנה סנש

# data[].attributes.attachment_link.title
סאלי ביין: יאנוש קורצ'אק של הילדים המיוחדים

# data[].attributes.attachment_link.description
על סאלי ורבקה ביין שניהלו בימי השואה מוסד חינוכי לילדים יהודים בעלי צרכים מיוחדים, והלכו למותם עם הילדים באוקטובר 1908, בליבו של יער אורנים סמוך לעיירה בייליץ (Beelitz) קם בגרמניה מוסד יחיד מסוגו באותו זמן - מוסד חינוכי לילדים יהודים בעלי צרכים מיוחדים.

# data[].attributes.headline
הֶנְיוֹ ז'יטוֹמירסקי

# data[].attributes.body
הֶנְיוֹ ז'יטוֹמירסקי (בפולנית: Henio Żytomirski; ‏25 במרץ 1933 - 9 בנובמבר 1942) היה ילד יהודי-פולני יליד לובלין, שנרצח בגיל 9 בתא גזים במחנה ההשמדה מיידנק. הוא הפך לאייקון של השואה לא רק בלובלין, אלא בפולין כולה. סיפור חייו הפך לחלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית בפולין. הפרויקט "מכתבים להניו" מתקיים בלובלין מאז 2005. הרעיון המרכזי של הפרויקט הוא כזה: "בלתי מתקבל על הדעת לזכור את פניהם ושמותיהם של 40,000 איש. זכוֹר אחד. חיוך ביישני, חולצה לבנה עם צווארון, מכנסיים קצרים צבעוניים, תסרוקת שביל בצד, גרביים מפוספסים... הֶנְיוֹ."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"חבל שאנחנו כבר לא גרים קרוב. אני מתגעגעת אליך, מתגעגעת מאוד, ושולחת לך ציור שבו רואים איך אני נותנת לך מכתב ואתה נותן לי פרחים. תענה אם המכתב מוצא חן בעיניך. אני מחכה. 122 נשיקות, גברישיה".

ילדה כותבת מכתב לילד. הילד בן שמונה, הילדה גם כן. הוא גבוה ממנה בראש. לה יש סרטים בצמות. ברקע מצוירים לב שבור, פרפר וחתולים. ציור עליז בצבעים אדומים. אפילו תאריך צירפה הילדה, מארס 1941, כאילו חיו באותה תקופה, חלקו חוויות משותפות.

זהו אחד מאלפי המכתבים שנשלחו בין השנים 2005-2007 להניו ז'יטומירסקי, הילד מהציור, לרחוב קובלסקה 11 בלובלין. אבל המכתבים שנשלחו לא הגיעו להניו. הם חזרו עם חותמת הדואר: "לא ידוע".

הניו ז'יטומירסקי לא גר שם יותר. הוא לא גר בשום מקום. ב-9 בנובמבר 1942 הוא הוצא להורג בתא גזים במיידנק. ילד בן תשע הלך למותו לגמרי לבד. רחוב קובלסקה היה הכתובת האחרונה שלו בגטו לובלין.

באר, פנס, אבנים

"הניו היקר, אני בעצמי לא מבין למה אני כותב לילד מת. בין הילדות שלך לשלי היו הבדלים רבים, אבל נדמה לי שהיינו יכולים למצוא שפה משותפת. חברך מילדות, אלק לוויצקי".

ב-2001 ארזה נטע אבידר-ז'יטומירסקי מזוודה ונסעה לפולין. בין הבגדים הניחה אבידר-ז'יטומירסקי, ציירת מנתניה, כמה תמונות ומכתבים ישנים של משפחתה ויצאה לסיור עם חבריה, בני דור שני לשואה, בארגון יוצאי לובלין בישראל. במהלך הביקור פגשה את טומק (טומאש) פיטראסיביץ' וויטק (ויטולד) דומברובסקי, מנהלי "בראמה גרודסקה (שער העיר), תיאטר NN", מרכז תרבות מקומי, שעיקר עיסוקו שימור ושחזור המורשת היהודית.

היא עצמה נולדה בקיבוץ עמיר שלושה חודשים לאחר מותו של הניו, בן דודה. אביה, יהודה ז'יטומירסקי, היה היחיד ממשפחתו שעלה לפני המלחמה, וניצל. אביו של הניו, שמואל, היה אחיו הגדול. "פגשתי את טומק וויטק והם שאלו אם יש לי בבית תצלומים, מכתבים ומסמכים של משפחתי", אומרת אבידר-ז'יטומירסקי, "חזרתי הביתה והחלטתי להרים את הכפפה".

כמורה במקצועה הכינה אבידר-ז'יטומירסקי מצגת מהתצלומים שהיו ברשותה על חייו הקצרים של הניו, צירפה אליהם את חליפת המכתבים שהתנהלה במשך כארבע שנים בין אביה לאחיו ב-1939-1943, ושלחה ללובלין. אחת התמונות באלבום המאולתר צולמה ב-5 ביולי 1939, חודשיים לפני פרוץ המלחמה. הניו, ילד בן שש, עומד בפתח בניין (בנק פקאו היום), לבוש בבגדים חגיגיים, מחייך.

זו היתה תמונתו האחרונה שהגיעה במכתב כתוב עברית ששלח אביו לארץ. "בעוד חודשיים יתחיל הניו לבקר בבית ספר 'תרבות' והוא רוכב כבר על דו-אופניים. בעיני כל הוא שובב נורא ובעיני הוא נחמד מאין שכמותו. הנני שולח לך את תמונתו האחרונה". האב לא ידע אז איזה משמעות נוראה תהיה למלה הזאת.

טומק פיטראסיביץ', בן 50, גדל בלובלין. לפני המלחמה היו שליש מאוכלוסיית העיר יהודים, אבל על היהודים או השואה מעולם לא דיברו בבית הוריו. חוץ מפעם אחת, בילדותו, הנושא הזה מעולם לא העסיק אותו. "בבית הספר היסודי היתה לי מורה זקנה. יום אחד היא כעסה עלינו מאוד, וסיפרה שהיה בכפר שלה ילד בן תשע, שבזמן המלחמה חייל גרמני הוציא אותו מהבית והוביל לאורך הרחוב הראשי של הכפר עד ששיערו של הילד הלבין. היא סיפרה את הסיפור הדרמטי הזה כדי שנירגע.

"זה עשה עלי רושם אדיר, לא בגלל שהוא היה יהודי אלא בגלל השיער הלבן. כשכבר התחלתי לעסוק בנושאים יהודיים, חזרתי לחברים שלי מהכיתה ושאלתי אותם אם הם זוכרים את הסיפור. איש מהם לא זכר. הבנתי שאני האדם האחרון שזוכר את הילד הזה, ואם אני לא אעשה עם זה משהו, אף אחד לא יידע שילד כזה אי פעם חי".

הוא סיים תואר שני בפיסיקה תיאורטית והיה חבר בקבוצת תיאטרון סטודנטים אוונגרדי. הקבוצה עברה גלגולים שונים, עד שהתעצבה ב-1992 ועברה למשכנה הנוכחי בברמה גרודסקה, שער שעד תחילת המלחמה היה הגבול בין העיר הנוצרית שבין החומות לעיר היהודית, שהשתרעה סביב ארמון המלך, מצדו השני של השער. כאשר הוכנסו כל היהודים לגטו, הגרמנים פוצצו את כל הרובע היהודי וכיום, חוץ מבאר אחת, פנס רחוב אחד ושרידי אבנים, כמעט ולא נשאר ממנו דבר.

על חלק גדול מהשטח הוקם פארק. השער הוא מבנה רחב מימדים מימי הביניים, עם קשתות וגרמי מדרגות עולים ויורדים לכל הכיוונים. פיטראסיביץ', שהיה מנהל קבוצת התיאטרון, צירף אליו את דומברובסקי, מוסיקאי, וביחד הם חיפשו תכנים אמנותיים לתיאטרון. "שאלנו את עצמנו מה היה פה קודם, מי ישב במבנה הזה לפנינו, וככה התגלגלו הדברים עד שהגענו לזה שפעם ישבו כאן יהודים", אומר דומברובסקי.

"עד 1989 בכלל לא דובר כאן על דברים כאלה, לובלין היתה עיר ללא היסטוריה. במדריכים ישנים של העיר נכתב שבלובלין 'גרו גם יהודים', ובפועל חיו כאן 42 אלף יהודים. היו יותר ממאה בתי תפילה, עשרה בתי כנסת, בהם בית הכנסת הגדול של המהרש"ל שהכיל ביום כיפור 3,000 מתפללים. היו כאן עיתונים ותיאטרונים, בחורים יהודים אהבו בחורות נוצריות ולהפך, אבל כאן גם היה אחד ממחנות המוות הגדולים ביותר, מיידנק. בשבילי זאת היתה תגלית גדולה שהאנשים שנרצחו שם היו רובם יהודים. מתוך 79 אלף, 60 אלף היו יהודים".

פיטראסיביץ' הסתכל יום אחד לעבר העיר היהודית הלא-קיימת וקיבל החלטה: להחזיר לנשמות האילמות את חייהן. "זה הגורל שלי", הוא אומר, "מעין סוד שאני חייב לחשוף". מאז נהפך המרכז למכון מחקר ותיעוד של ההיסטוריה היהודית בלובלין. המקום עבר שיפוץ מאסיווי. כ-30 עובדים אוספים עדויות מוקלטות מניצולים ומשכניהם הפולנים על החיים לפני המלחמה, אוצרים תערוכות צילום, משחזרים רחובות ובניינים, מקיימים סמינרים למורים וסיורים לתלמידי בתי ספר, לומדים שירים ביידיש, עורכים קבלת שבת לחברים ולכ-30 היהודים שעוד נותרו בעיר. במאפייה מיוחדת אופים להם חלה, הם מקדשים על יין כשר, מתפללים ושרים זמירות שבת.

בוכים וזוכרים

"הניו היקר, אף פעם לא כתבתי מכתב לאדם מת, אבל אנסה. אחי עוד מעט יהיה בן שמונה, זה קצת מפחיד. מתת כמו רבים אחרים, ובגלל מה? בגלל שהיית יהודי ואולי בגלל זה שהיית פולני? צריך לדאוג שאף פעם זה לא יחזור על עצמו. אף פעם".

ב-2001 הגיעו אליהם מישראל התמונות של הניו. "הן שכבו כאן ואף אחד לא ידע מה לעשות אתן", אומר פיטראסיביץ', "אבל פתאום היתה לי תחושה של התעלות ושליחות. הרבה שנים לא רציתי לעסוק בשואה. פתאום, כמו שלפעמים נהר עולה על גדותיו, הבנתי שאי אפשר עוד להתעלם מהשואה והרגשתי שאני מוכרח לעשות עם זה משהו.

"הילדות שלי עברה בשכונה בפאתי העיר, במרחק של כשני קילומטרים ממיידנק. מבחינתי זה היה רק מקום מלא אימה ורוחות רפאים. כשמצאתי את התמונות של הניו, הבנתי שזה סימן. אני לא אמור להגיד את זה כי אני פיסיקאי, אבל עובדה. פתאום הרגשתי שאני רוצה לעשות משהו בשביל הילדים האלה. האיחוד האירופי החליט לתת לנו כמה עשרות אלפי יורו בשביל לעשות תערוכה במיידנק, וכשקיבלנו את הכסף, החלטתי שאני רוצה לעשות לילדים האלה מצבה".

לא מצבה אחת אלא שתיים הקים תיאטר NN: תערוכה במיידנק ופרויקט "מכתבים להניו", שמתקיים בלובלין זו השנה הרביעית ברציפות. התערוכה במיידנק, "אלמנטאז'" (מקראה ראשונה, בפולנית), מתקיימת בבלוק 53 ומוקדשת לילדים שהיו במחנה. "המלים הראשונות שילדים לומדים לכתוב הן אמא, אבא, בית, כלב, חתול", אומר דומברובסקי, "באלמנטאז' של מיידנק הם לומדים מלים כמו מסדר, קרמטוריום, בלוק, תא גזים, טרנספורט, מספר, מחנה וסלקציה".

הפרויקט השני התחיל לפני כשש שנים במבצע בשם "מכתבים לגטו". תלמידי בתי ספר בלובלין שלחו מכתבים לילדים בני גילם לכתובות בגטו. המכתבים חזרו לשולחים עם חותמת "שם לא ידוע". "נכנסנו לכיתות בבתי הספר ונתנו לילדים בני 12-13 כתובות. אמרנו להם שזה קשור לשואה. חלק מהכותבים כתבו על עצמם, במכתבים אחדים היו דפים ריקים, אחרים כתבו 'המורה אמרה לכתוב, אז אני כותב', והיו כאלה שכתבו מכתבים מאוד אישיים ונוגעים ללב. יותר מ-1,000 מכתבים נשלחו, בהם מכתבים להניו".

לפני שלוש שנים החליטו במרכז להתמקד בילד אחד, בהניו, כדי ליצור קונקרטיזציה לקורבן. הם פתחו אתר באינטרנט והוציאו לאור חוברת עם צילומים ששלחה אבידר-ז'יטומירסקי. קדמו לכך ימי עיון למורים ולאנשי חינוך, שלמדו את קורות חייו של הניו והקדישו לכך שיעורים מיוחדים. ביום השנה למרד גטו ורשה, ב-19 באפריל 2005, היום שבו מציינים את יום השואה בפולין, הוקמה בחזית בנק פקאו, המקום שבו צולמה תמונתו האחרונה של הניו, תיבת דואר מיוחדת למשלוח המכתבים להניו. רשויות הדואר התייחסו לתיבה כתיבה רגילה ונאלצו להתמודד עם שקים מלאים באלפי מכתבים שנשלחו בחזרה לשולחיהם. באותו יום נערך סיור רגלי בעקבות הכתובות שבהן התגורר הניו, כולל בגטו. היום הסתיים בתפילה חרישית ליד הפנס האחרון מהעיר היהודית.

גם ב-2006 התנהל הפרויקט באותה מתכונת. ב-2007 התבקשו העוברים ושבים לכתוב את המכתבים במקום. גם כאן ההיענות היתה יוצאת דופן. מאז הפך הניו ז'יטומירסקי לאייקון של השואה לא רק בלובלין, אלא בפולין כולה. הוא היום חלק ממערכת החינוך הכללית. העיתונות הארצית והמקומית הקדישה לו ולפרויקט כתבות רבות. עיתוני בית ספר מספרים את ההיסטוריה שלו ומנסים בעזרתו להבין את משמעות השואה, שבעבור רבים מהם היתה מושג מופשט לחלוטין.

"הפכנו את התיאטרון למקום שבו מספרים את ההיסטוריה", אומרים פיטראסיביץ' ודומברובסקי. התיאטרון שלהם היום הוא הצגת יחיד שבה דומברובסקי הוא השחקן ופיטראסיביץ' הבמאי. הרפרטואר כולל סיפורים מאוצר אגדות העם היהודיות, שירים ביידיש ומעשיות של סופרים יהודים בליווי אקורדיון. הם מסתובבים ברחבי פולין ובפסטיבלים שונים בעולם. "זו הרפתקאה בשבילי, לא עבודה ולא תיאטרון", אומר דומברובסקי. "אני עובד כאן המון שעות ביום, העבודה שלי היא ההובי שלי. אנשים בלובלין שואלים, 'עובדים אצלכם רק יהודים?' אבל כאן לא עובד אף יהודי".

אולי יש לך שורשים יהודיים בלי שאתה יודע?

"איך בין א גוי מיט א יידישע נשומה" (אני גוי עם נשמה יהודית, ביידיש).

אז מה אתם בעצם עושים כאן?

פיטראסיביץ': "בוכים".

דומברובסקי: "וזוכרים".

תמונתו של הניו, ליד תיבת הדואר המיוחדת בלובלין, והמכתבים שנשלחו אל הניו

﻿

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
מכתבים לילד יהודי מת

# data[].attributes.attachment_link.title
מכתבים לילד יהודי מת

# data[].attributes.attachment_link.description
"חבל שאנחנו כבר לא גרים קרוב. אני מתגעגעת אליך, מתגעגעת מאוד, ושולחת לך ציור שבו רואים איך אני נותנת לך מכתב ואתה נותן לי פרחים. תענה אם המכתב מוצא חן בעיניך. אני מחכה. 122 נשיקות, גברישיה". ילדה כותבת מכתב לילד. הילד בן שמונה, הילדה גם כן. הוא גבוה ממנה בראש.

# data[].attributes.headline
האנשים/חווה אלברשטיין

# data[].attributes.subject
האנשים/חווה אלברשטיין

# data[].attributes.body
על אנשי המלחמה"
שמבטם עצוב ואגרופם קשה
שפניהם שחורים מפיח
וידם צמודה אל בריח הרובה
החוזרים משדה הרצח
"ואינם מוצאים לנצח את ביתם.

# data[].attributes.headline
חלום לים התיכון/יהודה פוליקר

# data[].attributes.subject
חלום לים התיכון/יהודה פוליקר

# data[].attributes.body
ואולי מרחוק יש סיכוי אחד למיליון"
ואולי מרחוק איזה אושר מתגנב אל החלון".