# data[].attributes.headline
Пам’ятники та монументи пам’яті жертв голодомору 1932-1933 років в Україні

# data[].attributes.subject
Пам’ятники та монументи пам’яті жертв голодомору 1932-1933 років в Україні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
25 листопада, по всій Україні проходять меморіальні заходи до Дня пам'яті жертв Голодомору 1932 - 1933 років, геноциду українського народу.

Тоді, у тридцятих роках Сталін, організувавши великий голод проти українських селян, ліквідувавши загрозу розпаду СРСР, яка постала з боку Укарїни. Оскільки свідоме населення України постійно поставало проти більшовицької влади. Таким чином Сталін ліквідував незгодних, а на їх місце переселяв більш лояльне населення з різних регіонів Росії.
О 16:00 оголошується загальнонаціональна хвилина мовчання, після чого по всій Україні відбувається акція "Запали свічку", в рамках якої всі охочі несуть свічки до пам'ятників жертвам. В акції також можна взяти участь, запаливши свічку в своєму вікні. Пропонуємо невелику фотопідбірку пам'ятників та монументів пам'яті жертв голодомору 1932-1933рр.. з усієї України
Колеги з некомерційного медіапроекту Visuals опублікували інфографіку про трагічні події минулого століття, коли українці стали жертвами самого жахливого злочину - Голодомору. Ми впевнені, що її повинен побачити і запам'ятати кожен.
Щоб подивитися інфографіку у повному розмірі, клікніть сюди.
1. Найсильніше від Голодомору постраждала центральна Україна

Правда на цій карті смертність вказана тільки в межах тодішньої УРСР, а вона менше етнічних українських територій. На карті немає Кубані і суміжних, "підрадянських" українських земель.

2. У ті роки Україна втратила 3,9 мільйона чоловік

Це лише в два рази менше, ніж втрати України у Другій світовій - найстрашнішій війні в історії людства.

3. У той час як кількість українців в Союзі зменшилася, у наших "сусідів" населення збільшилося

Якщо порівняти дані перепису населення 1926 і 1939 років, то білорусів стало на 11% більше, росіян - на 28%. Українців - на 10% менше.

4. 23 країни визнали Голодомор геноцидом

Серед них не тільки ті, в яких живе велика українська діаспора, наприклад, США і Канада, не тільки дружні сусіди, а й Австралія, Чилі, Андорра і навіть Ватикан. Ось тільки винуватець ніяк не хоче визнати свій злочин.

Пам'ятники та монументи пам'яті жертв голодомору в Україні (23 фото)

Монумент у Національному музеї "Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні", Київ

Пам'ятник жертвам голодомору-геноциду та депортацій ХХ століття, Львів

Пам'ятник жертвам Голодомору 1932-1933 років, Вишгород

Жертвам голодомору та політичних репресій, Кривий Ріг

Меморіал "Скорботний ангел", присвячений жертвам голодомору 1932 - 1933 років, Одеська область

Пам'ятний знак Жертвам Голодомору, Суми

Курган скорботи. Пам'ятник жертвам Голодомору, Полтавська область

Пам'ятний знак жертвам Голодомору 1932-1933 років, Київ

Меморіал Жертв Голодомору в Борисполі на Київщині

Монумент жертвам Голодомору 1932-1933 рр.. Луганськ

Меморіальний комплекс пам'яті Жертв Голодомору в місті Харкові

Меморіальний комплексу жертвам Голодомору в селі Хоружівці Недригайлівського району Сумської області

Знак пам'яті жертв Голодомору встановлений в м. Мена, Чернігівської області

Пам'ятник жертвам голодомору та політичних репресій, Ніжин

Пам'ятник жертвам Голодомору, Малин, Житомирська область

Пам'ятник жертвам Голодомору "Янгол, що плаче", Житомир

Пам'ятник Жертвам Голодомору в Одесі

Для довідки

Цікава інфографіка. Клікніть щоб збільшити зображення.

Пам'ятаймо...

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ятники та монументи пам'яті жертв голодомору 1932-1933 років в Україні (23 фото) - ВСВІТІ

# data[].attributes.attachment_link.description
25 листопада, по всій Україні проходять меморіальні заходи до Дня пам'яті жертв Голодомору 1932 - 1933 років, геноциду українського народу. Тоді, у тридцятих роках Сталін, організувавши великий голод проти українських селян, ліквідувавши загрозу розпаду СРСР, яка постала з боку Укарїни. Оскільки свідоме населення України постійно поставало проти більшовицької влади.

# data[].attributes.headline
Меморіали та пам’ятні знаки на вшанування жертв трагедії  в містах і селах України

# data[].attributes.subject
Меморіали та пам’ятні знаки на вшанування жертв трагедії  в містах і селах України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цьогоріч для розмови про Голодомор 1932-1933 років ми обрали не зовсім звичний ракурс. Кореспонденти Укрінформу поцікавилися, які меморіали та пам'ятні знаки на вшанування жертв цієї трагедії є в містах і селах України. Масово й з ініціативи вищого керівництва нашої держави пам'ятники постраждалим від голодного геноциду було встановлено аж у 2008 році - до 75-х роковин Голодомору 1932-33 років. Але ні до, ні після того не бракувало в нас прикладів неказенної, а часто навіть жертовної шани й пам'яті про знищених великим голодом українців. ХАРКІВ. ПЕРШИЙ В УКРАЇНІ ПАМ'ЯТНИЙ ХРЕСТ І БРОНЗОВИЙ ДОКІР "СУМІЖНІЙ ДЕРЖАВІ"
В обласному центрі Харківщини, яку за кількістю жертв Голодомору ставлять на друге місце після Києва, про страшні роки нагадує дерев'яний хрест заввишки 3 метри у Молодіжному парку. Його встановили у 1989 році - і це був перший в Україні знак у пам'ять про загублені геноцидом життя. А люди, які тоді прийшли на зібрання, не здогадувалися - що саме відбуватиметься...

Ініціатором встановлення хреста виступив голова обласного осередку Народного Руху Володимир Пасічник (пішов із життя у 2013 році). Він придбав у Люботині (за 25 км від міста) деревину і пішки - волоком - тягнув колоди в Харків, переповідає його син - художній керівник і засновник театру Post Scriptum, заслужений діяч мистецтв України Степан Пасічник.

"Сама ідея встановлення хреста приховувалася, все було секретно. Батько нікого не просив про допомогу, щоб не наражати на небезпеку. Він придбав ці кругляки, і, як він потім розповідав, вирішив, що за кілька днів дотягне їх. Одне підтягне 10 метрів, потім - друге... Але зупинилася якась вантажівка - і люди запропонували допомогу. Батько впевнений, що то Бог помагав йому в тій справі. Потім десь на Московському проспекті - чи в якомусь дворі, чи в майстерні - він те дерево сокирою обтесував, надавав форму...", - говорить Степан Пасічник.

Володимир Пасічник

Уже вночі 4 листопада - в день встановлення хреста - Пасічник-старший подзвонив сину і попрохав про допомогу, треба було везти хрест на місце. Зранку в парку збиралися люди - на заклик Пасічника та його однодумців. Уже готувалося місце, копали яму для встановлення, що не могло не зацікавити перехожих і компетентні органи.

"І от ми говорили на це: "Будемо садити калину". І активісти, патріоти, не знали - що насправді відбуватиметься. Якби інформація просочилася, нам би не дали цього зробити. В останній момент батько, як знову ж таки він вважав - з Божого провидіння, вирішує змінити маршрут, і ми під'їхали з іншого боку, а не там, де вже перегородила дорогу міліція. Дуже швидко далі все відбувалося - за 5 хвилин хрест уже стояв закопаний, земля утрамбована", - згадує Пасічник.

Одразу на місце стягнули багато міліції. З'ясовували - хто дозволив і як посміли. Викопати хрест правоохоронці, напевно, не наважилися - радянська держава вже тріщала по швах...

"Розумієте, були такі емоції, ейфорія, це така була подія!" - зазначає Пасічник.

Люди - великими й малими групками - залишалися в парку. Вже надвечір тут не стало ані правоохоронців, ані учасників зібрання. Пасічник-старший лишив сина чергувати.

"Вже, мабуть, під шосту ранку, трохи сіріло, прийшов взвод солдат і двоє людей у цивільному - не дійшовши метрів 20 до хреста, стали. У тих двох - якісь великі трубки-рації, я такого й не бачив, вони перемовляються. І тут який дідусь показався, біжить, у спортивному костюмі, в шапочці. Я його зупиняю, називаю номер, кажу: "Подзвоніть, попередьте, що прийшли в Молодіжний парк солдати". Він у мене питає: "А ти хто такий?" Кажу: "Я хрест охороняю". "А хрест не треба охороняти", - відповідає і побіг собі", - згадує Пасічник.

Як виявилося, та філософська відповідь була життєво правдивою. За 15 хвилин, поговоривши через свої "трубки" й, очевидно, не отримавши команди, люди в цивільному завернули солдат. Згодом у парк приїхали активісти - учасники попереднього зібрання. З того дня і впродовж місяця люди чергували біля хреста щоночі. Та влада не наважилася на радикальні дії. Згодом встановлення хреста вже оформили офіційно.

Місце для нього обиралося не випадково. "За даними Володимира Пасічника, на цвинтарі (парк тут розбили в 1970 рр. - авт.), неподалік від храму усікновення глави Іоана Предтечі, були дві братські могили, куди звозили померлих від голоду мешканців міста і околиць. Надгробків не встановлювали, а з часом ті пагорби зрівнялися з шаром індивідуальних могил", - говорить один із редакторів серії "Національна книга пам'яті жертв Голодомору 1932-1933 років в Україні. Харківська область" Ігор Шуйський.

Зараз, на жаль, хрест - серед розкопів: міська рада вирішила провести глобальну реконструкцію в Молодіжному парку. Тож у траншеях видніються залишки могил, підходів до хреста немає, а громадські організації, розуміючи, що їхні заходи до роковин - під загрозою, пишуть запити в мерію.

У середині 2000-х років, коли постало питання про встановлення пам'ятника жертвам Голодомору, тодішня обласна влада на чолі з Арсеном Аваковим вважала доцільним встановити його саме у цьому парку. Та домовитися з чиновниками мерії не вдалося. Для пам'ятника підібрали інше місце - буквально за кілометр від Харкова, за окружною дорогою, адміністративно це вже Дергачівський район. Саме ця обставина радикально змінила монумент, він міг би виглядати геть інакше.

"Коли визначилися з цим місцем, тоді, звичайно, збільшився масштаб. Спершу це був міський пам'ятник, який передбачав геть інші рішення, але він "виріс" до 6 метрів (скульптура стоїть на насипі, це ще 10 метрів, - авт.). Але це мій перший пам'ятник, робота над яким ішла от як треба, - емоційно говорить скульптор Олександр Рідний. - Був час, натхнення, можливість продумати".

Автор композиції у бронзі намагався передати відчай української родини, яка приречена на голодну смерть. Батько ще продовжує опиратися, а мати, втративши останню надію, здіймає в молитві руки до неба, до них пригортаються двоє дітей.

"Образ жінки, звичайно, більш духовний. Чоловік - годувальник, він шукає причини навколо себе. Він стиснув комір у руці, в цьому і його відчай, і злість на те, що відбувається. Він наче з докором дивиться у бік Росії, але тоді всі говорили "в сторону суміжної держави"", - зазначає Олександр Рідний.

Наразі вчені дотримуються думки, що в межах нинішньої Харківщини жертвами Голодомору стали більш як мільйон людей. Дослідники продовжують працювати з архівними документами, по крихті збираючи інформацію, бо ж відомо, що така причина смерті, як "голод" - майже не вказувалася.

"В обласному архіві зберігається 36 тисяч актів про смерть за 1932 рік, майже 100 тисяч актів - за 33-й. Найбільше їх збереглося щодо Валківського, Балаклійського, Вовчанського, Куп'янського, Ізюмського районів. Але дослідники вважають, що найсильніше постраждали південні райони області, наприклад, Сахновщинський, хоча письмових підтверджень щодо нього в нас мало. З північних районів людям все-таки вдавалося виїхати до інших регіонів чи до Росії", - говорить Ігор Шуйський.

Найбільше підтверджених жертв - серед дітей і людей похилого віку. В документах 1934-го року вказано, що багато дітей померли "від шлункових захворювань".

Акти про смерть молоді, працездатного населення - дуже показові.

"Цієї осені, наприклад, мені вдалося знайти акт, який свідчить, що колгоспник із колгоспу "Зірка" помер у Харкові біля хлібного розподільника, а причина смерті невідома", - зазначає Шуйський.
ГОЛОВА, ЯКИЙ УРЯТУВАВ СЕЛО ВІД ГОЛОДУ
У селі Нова Чортория Любарського району Житомирщини встановлений пам'ятник голові колгоспу Івану Осадчуку, завдяки якому населений пункт пережив Голодомор 1932-1933 років із мінімальними людськими жертвами.

Скромний гранітний пам'ятник Івану Сидоровичу Осадчуку з написом "В страшні роки Голодомору він врятував село від голодної смерті" стоїть біля будівлі сільської ради.

Як розповіла директор Музею історії Любарського краю Олеся Гевліч, Іван Осадчук народився у селі Нова Чортория в 1901 році, згодом став там головою сільради, а в 1930 році створив колгосп "Червоний фронтовик" і керував ним.

Коли Україну охопила хвиля голоду, Осадчук, якому тоді було ледь за 30, організував централізовану систему харчування у Новій Чорториї.

"Коли Іван Сидорович дізнавався, що десь у селі люди пухнуть із голоду, відправляв до тієї родини свого бригадира з пакунком продуктів. Крім того, він організував щоденне харчування в їдальні для тих, хто працював у колгоспі, а також для дітей у яслах. У центрі села також варили куліш, усім насипали по мисочці і давали скибку хліба", - каже Гевліч.

Учитель історії та правознавства опорного навчального закладу "Новочорторийський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів" Богдан Грабар додає деталі до історії про Осадчука.

"Ангелом він не був, адже організував колгосп, розповідають, що навіть застрелив одного жителя села, який воював в армії Петлюри; траплялося, що й бив жінок і дітей, лякав селян "білими ведмедями". Утім, це все вивітрилося з пам'яті людей, а залишилося те, що він урятував від голодної смерті тисячу жителів. За свідченнями однієї бабусі, 5 селян у той період померли, але як кажуть - вони були несповна розуму", - зауважив Грабар.

За його словами, у сусідніх із Новою Чорториєю селах сотні людей помирали від голоду. До прикладу, у Старій Чорториї Голодомор забрав життя понад 300 селян, а в Коростках - більше як 400.

Місцеві старожили переповідають, що голова колгоспу отримував продукти від військової частини, яка базувалася у селі. Деякі запаси він заховав ще під підлогою в коморі. Подейкують, що Осадчук таємно дістав 2 тонни зерна від місцевого млинзаводу, за що його спільник потрапив до в'язниці.

Богдан Грабар зауважив, що новочорторийський колгосп виконував усі плани та норми, тому вище керівництво не мало претензій до голови. Господарство тривалий час було одним із найкращих не тільки у Любарському районі, а й на Житомирщині.

У 1938 році голову місцевого колгоспу арештували, але селяни написали лист на захист свого рятівника. Невідомо, чи саме це допомогло Івану Осадчуку, але за 10 днів він повернувся в село.

На пам'ятнику поряд із портретом Осадчука зображений музичний ключ. Олеся Гевліч пояснила такий символізм: "Іван Сидорович у 1930-х роках заснував у Новій Чорториї духовий оркестр, який функціонує й досі. Крім того, він створив колгоспний хор".

На згадку про рятівника селян центральну вулицю Нової Чорториї назвали на честь Івана Осадчука.
ДНІПРО. НАЙВИЩИЙ В УКРАЇНІ МЕМОРІАЛ
Меморіал жертвам політичних репресій і Голодомору на дев'ятому кілометрі Запорізького шосе у Дніпрі відкрили 14 вересня 2008 року.

У 1930-і й ще на початку 1950-х років тут, на околиці міста, був розташований спеціальний об'єкт НКВС, де ховали розстріляних жертв політичних репресій. За різними даними, на цьому місці репресивні органи розстріляли від 50 до 100 тисяч людей, тут же й поховані ці тисячі жертв комуністичного режиму. До проектної документації меморіалу додана довідка Служби безпеки України про "спецоб'єкт НКВС" - 9-й кілометр Запорізького шосе, визначений як місце поховання політв'язнів, засуджених до "найвищої міри покарання".

Через це Запорізьке шосе у Дніпрі називають "полем скорботи".

Голод прийшов на Дніпропетровщину ще у 1931-му. Наприкінці цього року багато колгоспів і селян області залишилися без запасів зерна через жорсткий план хлібозаготівель. Селяни почали голодувати. Села, які не виконували плану хлібоздачі, заносили на "чорну дошку": їхнім мешканцям заборонялося полишати межі населеного пункту, доки не буде повністю виконано план. 228 колгоспів Дніпропетровщини було занесено на такі "чорні дошки", деякі з цих сіл вимерли.

У 1990-і на Запорізькому шосе відкрили пам'ятний хрест, а 2008-го року - найвищий в Україні меморіал жертвам Голодоморів та політичних репресій у вигляді фігури знесиленої жінки з померлою дитиною на руках.

Автор - скульптор із Кам'янського Гарнік Хачатрян.

Композиція вирізана з чотирьох гранітних брил вагою по 10 тонн кожна. Висота пам'ятника - 6,4 метра.

Загалом на Дніпропетровщині встановлено 179 пам'ятників і пам'ятних знаків загиблим від голоду 30-х років.
СУМЩИНА. ПРАВДИВЕ ДОКУМЕНТАЛЬНЕ СВІДЧЕННЯ ПРО ГОЛОДНУ СМЕРТЬ
На Сумщині про страшні події 1932-1933 років нагадує комплекс споруд обласного Меморіалу пам'яті жертв Голодомору у селі Піски Буринського району. Серед багатьох інших, яких торкнулося тоді це лихо, цей населений пункт вирізняється тим, що тут документально доведено: люди у ті роки вмирали саме від голоду.

Автором проєкту, за яким споруджено Меморіал, є художник і письменник, мешканець села Успенка цього ж Буринського району Микола Бондаренко, відомий також як автор знаменитої "Кулінарної книги" Голодомору, де в малюнках розказано про те, що люди вживали у їжу, щоби вижити в ті страшні часи.

Зустрічаючись із ним у 2018 році, щоб потім розповісти про це видання, журналіст Укрінформу поцікавився також історією створення Меморіалу. А вона виявилася гіркою.

- От кажуть, "фашисти". Так, було таке. Але давайте порахуємо - скільки у нас на Буринщині людей загинуло під час німецької окупації? А скільки під час Голодомору? Виходить - у рази більше саме від голоду, - розповідав тоді Микола Михайлович.

Як найбільш яскравий приклад він навів село Піски, де завдяки керівникові краєзнавчого гуртка "Пам'ять" Антоніні Коров'яковській збереглися прямі свідчення того страшного часу.

Мова йде про якимось дивом уцілілу книгу реєстрації актів про смерть мешканців Пісок за 1933 рік. Там із 7 січня до 25 серпня 1933 року зареєстровано 1185 смертей селян, а це майже дві третини населення Пісок, у яких до цього у 600 дворах проживало 2140 людей. І навпроти прізвища кожного з них - причина: "безбілковий набряк", тобто, простими словами - смерть від голоду. Як відомо, більшість правдивих документів про Голодомор того часу були знищені.

Від мешканки села Олександри Биченко, 1914 року народження, яка пережила три голодомори, Коров'яковська дізналася, що померлих збирали по селу і звозили до омшаника (ями для зимівлі бджіл) колишньої пасіки розкуркуленого заможного місцевого селянина Сави Шевцова, який не захотів іти до колгоспу. Ця яма стала місцем поховання близько 250 пісківчан. Згодом її засипали землею, приховавши таким чином сліди злочину.

Про почуте Антоніна Коров'яковська розповіла Бондаренку, порушивши питання про створення на місці поховання пам'ятника. Художник підтримав її задум і розробив проект Меморіалу, який було урочисто відкрито 24 листопада 2008 року.

Меморіал являє собою комплекс споруд. У центрі композиції - контур селянської хати, всередині якої встановлено три хрести - великий, менший і зовсім маленький - що символізують смерть людей старшого покоління, середнього віку та дітей. Ще один хрест, як це робиться на похоронах, приставлений до самої хати. На передньому плані "чашею" розташовані "Снопи скорботи", як символ багатої на хліб української ниви, яка все ж не змогла врятувати людей від голодної смерті. На стелах-снопах значаться прізвища усіх 1185 замордованих голодом за неповних 9 місяців селян.

Обласний Меморіал жертвам Голодомору 1932-1933 років у селі Піски є національною пам'яткою історії та культури України.
Юлія Байрачна, Ірина Чириця, Людмила Блик, Сергій Ханін. Укрінформ

# data[].attributes.attachment_link.title
Голодомор. Про що розповідають пам`ятники

# data[].attributes.attachment_link.description
Цьогоріч для розмови про Голодомор 1932-1933 років ми обрали не зовсім звичний ракурс. Кореспонденти Укрінформу поцікавилися, які меморіали та пам'ятні знаки на вшанування жертв цієї трагедії є в містах і селах України. Масово й з ініціативи вищого керівництва нашої держави пам'ятники постраждалим від голодного геноциду було встановлено аж у 2008 році - до 75-х роковин Голодомору 1932-33 років.

# data[].attributes.headline
Закордонні пам'ятки жертвам Голодомору в Україні 

# data[].attributes.subject
Закордонні пам'ятки жертвам Голодомору в Україні 

# data[].attributes.headline
Пам'ятники жертвам Голодомору в Україні

# data[].attributes.subject
Пам'ятники жертвам Голодомору в Україні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The website HOLODOMOR MONUMENTS IN UKRAINE was created by the Ukrainian Canadian Research & Documentation Centre on the basis of information collected and presented to UCRDC by Vitalіy Ohienko, senior scholar at the Ukrainian Institute of National Memory in Kyiv.

The database of the Holodomor monuments was collected in the regions of Ukraine at the request of the Ukrainian Institute of National Memory. The following pages of the site show a catalogue of selected images, organized by the oblasts of Ukraine. Careful attention was paid to keep the authenticity of the images, the monument labels and other information.

In summation, the monuments are accepted by people as the remembrance of those who died from famine. The erection of the monuments was mostly spontaneous and took place on the initiative of local communities and was funded by them. Basically, they are plain wooden crosses with simple labelling: "In memory of our neighbours ─ victims of the famine of 1932-1933."

The website contains 457 photographic images of monuments, organized by 17 oblasts as well as three articles by Vitaly Ogienko listed below.

Вебсайт ПАМ'ЯТНИКИ ЖЕРТВАМ ГОЛОДОМОРУ В УКРАЇНІ був створений Українсько-Канадським Дослідчо - Документаційним Центром на підставі зібраних інформацій переданих до УКДДЦ Віталієм Огієнком - старшим науковим співробітником Українського Інституту Національної Пам'яті в Києві.

База даних пам'ятників, присвячених Голодомору, була зібрана у регіонах України на прохання Українського Інституту Національної Пам'яті. В наступних сторінках подано каталог вибраних зображень пам'ятників по областям України. Було максимально збережено аутентичність зображень, а також написів і інформацій загалом.

Основний висновок: пам'ятники і ширше вшанування пам'яті жертв Голодомору сприймається в народі як поминання померлих від голоду. Встановлення пам'ятників здебільшого носить стихійних характер та відбувається з ініціативи та за рахунок місцевих громад. В основному це, прості дерев'яні хрести із простими написами "В пам'ять жертв односельчан, що загинули від голодомору 1932-1933 рр."

Вебсайт включає 457 зображень пам'ятників по 17 областях і три статті Віталія Огієнка:

Щоб побачити зображення і пояснення до пам'ятників треба клацнути на кружок на відповідній області на мапі.

В поясненнях пам'ятників подано місцевість, район, область, дату спорудження, короткий опис пам'ятника і напис на ньому.

In order to view the images and the descriptions of the monuments, it is necessary to click on the dot on the appropriate area of the map.

In the descriptions of the monuments ─ the locality, raion, oblast, date of erection, a short description of the structure and any label on it ─ are provided.

# data[].attributes.attachment_link.title
Holodomor Monuments in Ukraine. Пам'ятники жертвам Голодомору в Україні

# data[].attributes.attachment_link.description
The website HOLODOMOR MONUMENTS IN UKRAINE was created by the Ukrainian Canadian Research & Documentation Centre on the basis of information collected and presented to UCRDC by Vitalіy Ohienko, senior scholar at the Ukrainian Institute of National Memory in Kyiv.

# data[].attributes.headline
"Червоний голод"

# data[].attributes.subject
"Червоний голод"

# data[].attributes.body
Як у світі шанують пам'ять жертв Голодомору 1932-33 років

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Станом на 2018 рік Голодомор офіційно визнаний геноцидом українського народу у 18 країнах, ще низка країн засудили його як акт винищення людства.

Кожну четверту суботу листопада у світі вшановують пам'ять жертв Голодомору 1932-33 років. Офіційною радянською історіографією пояснювалося посухою 1921 року, а також наслідками світової, а потім громадянської війн. Насправді голод 1921-1923 років був викликаний насамперед більшовицькою політикою "воєнного комунізму" та її насильницькими заходами. Штучний голод був спланованою акцією сталінського політбюро з метою забрати у селян залишки зерна та продати або подарувати його братнім режимам в соціалістичному таборі: маючи значні запаси зерна в резервах, радянська влада охоче експортувала його за кордон.

Причини цього масового злочину ніколи в СРСР не розслідувалися і ніхто з можновладців, причетних до злочину, не поніс покарання. Вважається, що загальна кількість людських втрат від Голодомору 1932-33 років становить майже чотири мільйони осіб, але деякі історики вважають, що насправді кількість сягає семи мільйонів. Тиждень.ua розповідає, як шанують пам'ять жертв наймасовішого голоду на території України у різних кінцях світу.

Станом на 2018 рік Голодомор офіційно визнаний геноцидом українського народу у 18 країнах світу (у США, Угорщині, Польщі, Канаді, Естонії, Литві та інших). Ще низка країн засудили Голодомор як акт винищення людства (Аргентина, Бразилія, Іспанія, Італія, Чехія та інші).
Країни, що офіційно визнали Голодомор актом геноциду.
У США 20 штатів визнали Голодомор 1932-1933 років в Україні геноцидом. 20-м штатом у понеділок, 19 листопада, стала Північна Кароліна.

Першим в історії правовим актом Конгресу США, де Голодомор 1932-1933 років визнається геноцидом українського народу, стала ухвалена 4 жовтня 2018 року Сенатом Сполучених Штатів двопартійна резолюція.До документа, зокрема, включено визнання Сенатом висновків Урядової Комісії США щодо Голоду в Україні про те, що "Сталін та його оточення вчинили у 1932-1933 роках геноцид проти українців". Резолюція також засуджує систематичні порушення прав людини, у тому числі права на самовизначення та свободу слова, вчинені радянським урядом проти українського народу.

"85-річчя Українського голоду 1932-1933 років, відомого як Голодомор, має слугувати нагадуванням про політику репресій Радянського Союзу проти народу України", - йдеться у тексті.

Також у жовтні мер Маямі Френсіс Суарез підписав декларацію, якою оголосив 24 листопада Днем пам'яті жертв Голодомору-геноциду українського народу.

У лютому 2018 року у Кнесеті (парламент Ізраїлю) зареєстрували законопроект щодо визнання Голодомору в Україні актом геноциду. Відповідний документ вніс депутат партії Кулан Акрам Хасон. Проте, як вважає історик і правозахисник В'ячеслав Лихачов, шлях до ухвалення урядом Ізраїля законопроекту не буде легким, зокрема, через те, що визнання Голодомору геноцидом може не відповідати окремим положенням діючого закону Ізраїлю про геноцид:

"У Кнесеті існує певна традиція щодо таких проектів, і це стосується не лише України: так, парламентарі свого часу провалили законопроект, який би визнав геноцид вірмен, оскільки Ізраїль не мав наміру загострювати і без того доволі складні стосунки з Туреччиною. А розгляд закону про Голодомор, вочевидь, погіршить відносини з Росією, які є для ізраїльтян важливими з точки зору присутності російських військових у Сирії. Тому, на думку багатьох ізраїльських політиків, загострювати їх нераціонально", - зауважив він вінтерв'ю для Радіо Свобода.

Католицька церква та Ватикан офіційно визнають Голодомор геноцидом, тому минулого року Папа Римський Франциск під час богослужіння згадав мільйони жертв Голодомору в Україні та назвав ці події "трагедією".

У світі налічується близько 20 пам'ятників жертвам Голодомору в Україні: у Австралії, Аргентині, Великій Британії, Італії, Канаді, Німеччині, Польщі, Угорщині та США.

Так, у грудні 2016 року На італійському острові Сардинія у місті Кальярі відкрили пам'ятник жертвам Голодомору в Україні 1932-1933 років. Скульптура заввишки понад два метри і шириною 65 сантиметрів виготовлена із каменю жовтого трахіту, що, за задумом митця, символізує колір пшениці

"Скульптура уособлює п'ять жіночих фігур зі страждальним виразом обличчя, але притаманною їм гідністю", - розповів автор монумента, сардинський скульптор Армандо Лекка.

У жовтні 2018 року у канадському місті Торонто з'явився меморіал жертвам Голодомору. Крім того, меморіали також розташовані у канадських містах Вінздор, Вінніпег, Едмонтон та Калґарі.

"Українська громада Канади протягом багатьох років, коли пам'ять про Голодомор приховувалася, берегла її і змогла повернути до України. Це дуже важливий внесок і я особливо вдячна старшим членам нашої громади, які підтримували цю пам'ять", - сказала міністр закордонних справ Канади Христя Фріланд.

16 листопада 2018 року в угорському місті Сегед відбулося відкриття пам'ятника жертвам Голодомору в Україні 1932-33 років. У церемонії відкриття пам'ятника, зокрема, взяли участь посол України в Угорщині Любов Непоп та парламентський держсекретар міністерства зовнішньої економіки та закордонних справ Левенте Мадяр.

"Україна протягом останніх десятиліть пройшла навіть більше випробувань, ніж угорці" - зазначив він.

Автор книги "Червоний Голод: Війна Cталіна з Україною" (Red Famine Stalin's War on Ukraine) історик Енн Еплбаум, вважає, що Сталін вбачав в Україні ідеологічну загрозу:

"На тлі загального голоду у Радянському Союзі були конкретні окремі заходи і дії спрямовані й призначені спеціально проти України, що мали на меті знищити саме українське селянство і це було зроблено поряд з атакою на політичну та культурну еліту. Ці два аспекти не суперечать один одному. Вони відбувалися одночасно"

В Україні згідно з опитуванням, проведеним соціологічною групою "Рейтинг", 79% громадян вважають Голодомор 1932-33 років геноцидом українського народу.

Так, за наявними даними, 79% громадян вважають, що Голодомор 1932-33 рр. був геноцидом українського народу. Це твердження, поділяє абсолютна більшість жителів Заходу та Центру країни (92% та 83% відповідно), та відносна більшість Півдня та Сходу (69% та 67%). Більш схильні підтримувати цю тезу мешканці сіл, молодші та україномовні респонденти. У довгостроковій динаміці з 2010 року відсоток тих, хто визнає Голодомор геноцидом збільшився на третину.

Найбільше опитані вважають винним в організації Голодомору особисто Й.Сталіна - 47% (у 2008 році таких було 42%) та загалом центральне керівництво СРСР - 39% (у 2008 - 38%). Ще 28% (у 2008 - 23%) покладають вину за геноцид на каральнi органи СРСР (НКВС, ГПУ), 23% (у 2008 - 17%) - на вище керівництво Радянської України. Лише 3% зазначили, що у Голодоморі винні українські селяни (куркулі), які відмовлялися добровільно віддавати врожай.

Якщо ви помітили помилку, виділіть необхідний текст і натисніть Ctrl + Enter, щоб повідомити про це редакцію.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Червоний голод". Як у світі шанують пам'ять жертв Голодомору 1932-33 років

# data[].attributes.attachment_link.description
Станом на 2018 рік Голодомор офіційно визнаний геноцидом українського народу у 18 країнах, ще низка країн засудили його як акт винищення людства. Кожну четверту суботу листопада у світі вшановують пам'ять жертв Голодомору 1932-33 років. Офіційною радянською історіографією пояснювалося посухою 1921 року, а також наслідками світової, а потім громадянської війн.

# data[].attributes.headline
Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді

# data[].attributes.subject
Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Посольство

2. Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді

Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді

Опубліковано 22 квітня 2013 року о 14:10

м.Едмонтон (провінція Альберта)

Монумент було споруджено у 1983 році за ініціативою Едмонтонського відділу Комітету українців Канади. Пам'ятник розташований на площі імені Уїнстона Черчилля.

Пам'ятний знак виконано у форму надірваного кола, що символізує навмисно розірваний життєвий цикл. Зморені руки підняті у спротиві та благають про закінчення тортур. На пам'ятнику міститься напис англійською та французькою мовами: "На вічну пам'ять мільйонам, хто загинув під час голоду-геноциду, спричиненим в Україні радянським режимом у Москві у 1932 - 1933 роках. Стіймо на сторожі супроти тиранії, насильства, не людяності".

м.Вінніпег (провінція Манітоба)

Пам'ятний знак було споруджено 24 червня 1984 року. Монумент височіє поблизу будинку міської Ради м.Вінніпег. Автором монументу є відомий канадський скульптор українського походження Роман Коваль. Ініціатором встановлення пам'ятнику виступив Вінніпезький відділ Комітету українців Канади. Після спорудження пам'ятник було передано у власність міста Вінніпег.

Центральною фігурою монументу є постать матері з дитиною, яка виконана з бронзи. Висота монументу - 4,5 м. На базису монументу, який виконано з чорного граніту, розміщено три бронзові дошки, що містять пам'ятні написи українською, англійською та французькою мовами: "Цей пам'ятник споруджено для відзначення 50-ліття голоду-геноциду в Україні в 1932-33 роках і для увічнення пам'яті понад 7000000 невинних жертв пляново створеного голодомору совєтським урядом у Москві. Пам'ятаючи цю велику трагедію, ми переконані, що цей нелюдяний вчинок ніколи не відійде в забуття, і це небувале страждання ніколи не повториться в історії людства". На монументі також викарбовано уривок з твору Шевченка:
І на оновленій землі
Врага не буде, супостата.
А буде син, і буде мати,
І будуть люди на землі.

м.Гакстон (провінція Онтаріо)

Монумент було споруджено у 1989 році за ініціативою членів управи філії Українського національного об'єднання (УНО) Торонто - Захід. Пам'ятник розміщений в оселі "Сокіл", що належить філії УНО.

Монумент, виготовлений компанією Smith Monuments, має форму плити, на якій височіє хрест. На пам'ятнику міститься напис українською та англійською мовами: "На вічну пам'ять 1 000 000 свободолюбивих українців, замучених голодною смертю в Україні ворожим московсько-совєтським режимом 1932 - 1933".

м.Калгарі (провінція Альберта)

Пам'ятник було споруджено 25 квітня 1999 року. Автором монументу є Ігор Новосілець. Пам'ятний знак, виконаний у форму монументальної плити, розміщено у парковій зоні в місті Калгарі.

На пам'ятнику міститься напис англійською, українською та французькою мовами: "В пам'ять мільйонів невинних жертв великого голоду-геноциду в Україні. Стіймо на сторожі супроти тиранії, насильства, не людяності".
м.Віндзор (провінція Онтаріо)

Монумент було відкрито 13 листопада 2005 року. Скульпторами пам'ятника є Галина Мордованець-Регенбоген і Том Регенбоген. Ініціатором встановлення пам'ятнику виступив Відзорський відділ Конгресу українців Канади.

Пам'ятник розташовано у Джексон парку м.Віндзор. На монументі міститься напис англійською, французькою та українською мовами: "На вічну пам'ять понад 7 мільйонам жертв голодомору 1932 - 1933 років, вчиненим не Україні сталінським злочином проти людства".

м.Віндзор (провінція Онтаріо)

Монумент було відкрито 13 листопада 2005 року. Скульпторами пам'ятника є Галина Мордованець-Регенбоген і Том Регенбоген. Ініціатором встановлення пам'ятнику виступив Відзорський відділ Конгресу українців Канади.

Пам'ятник розташовано у Джексон парку м.Віндзор. На монументі міститься напис англійською, французькою та українською мовами: "На вічну пам'ять понад 7 мільйонам жертв голодомору 1932 - 1933 років, вчиненим не Україні сталінським злочином проти людства".

# data[].attributes.attachment_link.title
Канада - Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді

# data[].attributes.attachment_link.description
Посольство Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді Пам'ятники жертвам Голодомору, встановлені в Канаді Опубліковано 22 квітня 2013 року о 14:10 м.Едмонтон (провінція Альберта) Монумент було споруджено у 1983 році за ініціативою Едмонтонського відділу Комітету українців Канади. Пам'ятник розташований на площі імені Уїнстона Черчилля. Пам'ятний знак виконано у форму надірваного кола, що символізує навмисно розірваний життєвий цикл.

# data[].attributes.headline
Чим був Голодомор у всесвітньому мірилі

# data[].attributes.subject
Чим був Голодомор у всесвітньому мірилі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Гриша! Ти щось бачиш? Ні. І я нічого не бачу". Так звичайно моя мати починала розповідь про Голодомор 1932-1933 років. На початку голоду їй було лише п'ять років. Гриша - це її брат, на кілька років старший за неї. Тримаючись за руки й навпомацки, орієнтуючись по стінах хати, вони виходили, швидше виповзали, на ґанок хати й сідали під стіною поряд, гріючись у променях вранішнього сонця. Хатні двері виходили саме на південний схід, і так проти сонця вони сиділи доти, доки набряки біля очей трохи спадали і з'являлася можливість щось бачити. Далі починався звичайний день дітей, інколи присвячений дитячим забавам, а частіше пошукам хоча б чогось, що можна було б з'їсти з того, що росло на городі або в садку. Батьки ще вдосвіта йшли на роботу, і з ними діти бачилися лише пізно ввечері. Хліба в хаті не було ніколи. Хоч якогось зерна - також. Батько як людина, віддана пролетарській владі, першим здав усе зерно зі словами: "Що буде людям, те буде й нам". Він, говорячи ці слова, дещо лукавив. Тому що людям не дозволяли тримати домашню худобу, зокрема корів, а в маминих батьків корова була.
Фотодокументи й записи М.Ф. Боканя про Голодомор 1932-1933 рр. в Україні
Батько в ті роки був головою колгоспу в селі Мошняги, а до таких людей влада ставилася дещо поблажливіше. Вони мали померти останніми. Молока корова давала небагато, й на те молоко було вдосталь голодних ротів. Поряд із хатою, на тій самій ділянці землі, жили дідо й бабця. В маминого батька було вісім сестер, правда, їх віддали заміж в інші села, але була й інша рідня поряд. Люди їли все те, що і тварини, починаючи з лободи. Проте саме корова врятувала життя майже всім членам родини. Від голоду помер лише дідо. Він був здоровою й сильною людиною в розквіті літ. Виховав дев'ятеро дітей і з достойним посагом за достойних чоловіків віддав заміж вісім своїх дочок. Своєму єдиному й улюбленому синові він відділив половину власної землі й допоміг побудувати хату поряд зі своєю. Мабуть, сподівався, що саме син стане його справжньою опорою в подальшому житті. Вийшло не так. Він помер від голоду в той час, коли його син очолював колгосп. Такою була й доля багатьох інших сильних і здорових людей. Вони звикли працювати за трьох, але й їли багато. Режим злиденного харчування виявився для них абсолютно непридатним. Мамину бабцю, а звали її Варвара, я добре пам'ятаю. Переживши всі голодомори із властивою жінкам витривалістю, виховавши дев'ятеро дітей, вона померла у віці, здається, 83-х років. "Не чини спротив злому" - ці слова з Євангелія від Матвія є не закликом до українців тих часів, а характерною рисою вдачі більшості з них. Мабуть, чотири класи церковно-приходської школи - пристойна на селі тих часів освіта - не минули для мого діда марно.
Фотохроніка. Голодомор, Харків, 1933 р.
Батьки мого батька, не покладаючись на Євангеліє, намагалися злу противитись. Але вийшло ще гірше. Мешкали вони в тому ж селі, що й мамині батьки, але на території іншого колгоспу. До колгоспу вони не йшли. Намагалися працювати одноосібно. Це було їхнє спільне рішення. Бабця була надзвичайно віруючою людиною й відкрито називала комуністів антихристами. Дідо також був налаштований до комуністів критично. На відміну від маминого батька, він вийшов віком, щоб взяти участь у Першій світовій війні від її початку, а далі й у громадянській. Додому він повернувся у 1920-му році. Коли дід помер, я був у другому класі й уже мав певні уявлення про громадянську війну. Якось я спитав діда, за кого він воював у цій війні: за поганих білих чи за гарних червоних? Його відповідь тоді я просто не зрозумів: "Я не воював ні за білих, ні за червоних". Очевидно, в них не було шансів вижити. Для початку їх зимою вигнали з хати, роздавши все нехитре майно односельцям, і готували до виселення в Сибір. Оскільки влада не дуже квапилася з вивезенням, дідо за допомогою тестя, що був головою сільради в сусідньому селі, встиг написати скаргу до Москви. Хоч як це дивно, але скарга спрацювала. Оскільки дід ніяк не підходив під категорію куркулів, виселення відмінили, хату повернули. Але навіть ложки й тарілки в ній уже не було. В такому стані їх і застав Голодомор. Всі діти, в тому числі й мій батько, спухли від голоду. Четверо дітей втратила родина за неповних два роки. Ще деякий час, обкладений немислимими податками, мій дід намагався утриматися поза колгоспом, але врешті-решт із залишками родини змушений був до колгоспу вступити.
Голодомор. Розповідь свідка
Всього в родині було дев'ятеро дітей. До зрілого віку дожили лише троє. Від того райського колгоспного життя мій батько у віці 15 років у старому маминому взутті, бо свого не було, з п'ятьма карбованцями в кишені подався в пошуках кращої долі до Одеси. Дивно, що у Книзі пам'яті жертв Голодомору, виданій Інститутом національної пам'яті, що був створений за часів президентства Віктора Ющенка (тепер такі речі були б неможливими), зазначено, що в селі Мошняги від голоду померло лише 10 осіб.
Голодомор - 32/33 - біль серця всієї України
- А в нас щодня було м'ясо, - згадує моя теща Голодомор 1932-1933 років. - Як так? - дивуюсь я. - А мій батько в колгоспі працював на конюшні. Там завжди було багато горобців і він навчився їх ловити. Щодня він приносив додому декілька горобців. - І що, тільки через це у вашій родині ніхто не помер? - Питаю я. - Зрозуміло, що ні. Батько зумів приховати трохи пшениці. Кілька разів приходили люди із "шпичками", намагаючись її знайти, але так і не знайшли. Тож у нас щодня була для їжі жменька зерна. А ще в нас було молоко. - Як то? - Ще більше дивуюсь я. - Чоловік сестри батька працював у райцентрі бухгалтером. Це на ті часи було велике начальство. Його хату боялись обшукувати, й у льоху вони тримали корову. Молоко ділили на три родини. Корову охороняли по черзі цілодобово. Траву для неї косили тільки вночі, щоб нічого не запідозрили сусіди. - І що, у вашому роду так ніхто й не помер від голоду? - Знову питаю я. У батька було троє братів. Двоє з них померли від голоду. Третій загинув під час Другої світової війни. На нашій вулиці спорожніли три хати, втрати від голоду були і в інших хатах. А скільки всього було хат на вашій вулиці? - Вісім, - відповіла теща. На той час їй було лише шість років. Не так багато вона змогла від тих часів запам'ятати. Хіба що чітко врізалися в її пам'яті події, пов'язані з розкуркуленням. Їхню родину також виселили з хати і планували на відправку до Сибіру. Але то вже інша й довга розмова. У Книзі пам'яті значиться, що в селі Новодобрянка загинули від голоду більше трьохсот людей. На невелике село, де мешкало менше ста родин, це виглядає цілком реально.
Архівні документи про Голодомор 1932-1933 рр.
Чи так було скрізь у Країні Рад у ті роки? Добре відомо, що ні. Голодомор був і за межами України, але лише в місцях компактного проживання тих самих українців. Слушним є вислів, що українці гинули не тому, що були селянами, а селяни гинули, тому що були українцями.

Чи був би можливим Голодомор 1932-1933 років в Україні, якби в 1917- 1920 роках Україна отримала незалежність? Безумовно - ні. Тоді б ми від голоду не втратили б жодного життя. Як я оцінюю Голодомор? Як кару українців за те, що вони не виграли перед тим визвольну війну, не здобули незалежність. Це розплата за поразку. Це урок на майбутнє. Ми більше ніколи не маємо права дозволити собі втрату нашої незалежності. Чи здатні ми засвоїти хоч якісь уроки з нашої історії?

Чим був Голодомор з етнічної точки зору? Результатом конкуренції двох етносів, що набула таких крайніх форм через знищення внаслідок більшовицького перевороту в Російській імперії всіх моральних засад, на яких тримається здорове суспільство.
Голодомор та Європа: уроки демократії
Чим був Голодомор у всесвітньому мірилі? Закономірним результатом ставки певних фінансових структур Заходу на всебічну підтримку нової комуністичної імперії. Захід у ті роки надав потужну інформаційну підтримку Радянському Союзу. Західні газети писали, що ніякого голоду, а тим паче Голодомору, в Радянському Союзі в цілому й в Україні зокрема не було. Про це говорили і визначні державні діячі. Індульгенцією Радянському Союзу за скоєний злочин геноциду проти українського народу було дипломатичне визнання Сполученими Штатами Радянського Союзу в 1933 році. Хоч як це дивно, але тільки німецька та італійська преса тих років писала правду про Голодомор в Україні. Але світ не хотів того чути.
Прорив інформаційної блокади довкола Голодомору
Тепер десятки провідних країн світу визнали і Голодомор, і факт геноциду проти українського народу. Почалося це визнання з відповідної резолюції Конгресу Сполучених Штатів у кінці 1980-х років. Але лише з обранням на посаду президента Віктора Ющенка цей процес визнання набув справжнього розмаху. Це величезне й незаперечне досягнення й Віктора Ющенка, і помаранчевої революції. На жаль, процес утвердження цього засадничого принципу в будові Української держави тепер перервався. Але те, що вже зроблено, не може відмінити жодна влада в Україні. Закономірним результатом активної діяльності нашої держави в питанні Голодомору мала б стати резолюція Організації Об'єднаних Націй. Але прийняття цієї резолюції було заблоковане чотирма впливовими країнами світу: Сполученими Штатами Америки, Великобританією, Ізраїлем і Росією.
Урок геноциду
Який із цього висновок? Дуже часто Захід і Схід, незважаючи на, здавалось би свою полярність, виступають спільно проти українських інтересів. Чим більше Захід і Схід щось ділять між собою, тим більше Україна стає картою в цій грі. Жодна одностороння орієнтація чи то на Захід, чи то на Схід не здатна убезпечити майбутнє України від трагедій, подібних Голодомору. Лише власна національна потуга, власна консолідація, лише орієнтація на самих себе здатні надійно захистити нашу державу, нашу націю, наш народ, наше майбутнє.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна інкогніта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
україна інкогніто

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальна карта

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуальний календар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сімейний альбом україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
інтелектуалізм

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
онлайн музей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віртуальна екскурсія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музеї україни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Газета День, День, всеукраїнська газета, історичний сайт, Ukraina Incognita, Україна Incognita

# data[].attributes.attachment_link.title
Розплата за поразку

# data[].attributes.attachment_link.description
Чим був Голодомор у всесвітньому мірилі? Закономірним результатом ставки певних фінансових структур Заходу на всебічну підтримку нової комуністичної імперії. Захід у ті роки надав потужну інформаційну підтримку Радянському Союзу. Західні газети писали, що ніякого голоду, а тим паче Голодомору, в Радянському Союзі в цілому й в Україні зокрема не було.

# data[].attributes.headline
Пам'ятники жертвам Голодомору в світі

# data[].attributes.subject
Пам'ятники жертвам Голодомору в світі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пам'ятники жертвам Голодомору в Україні 1932-1933 років встановлені у багатьох містах і селах України, а також за кордоном.

Пам'ятник-хрест встановлено 1972 року в Аделаїді близько церкви УАПЦ (у Гіндмарші англ. ). У зв'язку із закриттям 1993 року церкви Св. Покрови його перенесено до церкви Св. Михаїла УАПЦ в Аделаїді.

Перший у світі пам'ятник жертвам Голодомору в Україні був відкритий 23 жовтня 1983 р. у м. Едмонтоні (провінція Альберта, Канада) за ініціативою громадян Канади, переважно українського походження. Його автор - монреальський скульптор Людмила Темертя, мати якої пережила Голодомор.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ятники жертвам Голодомору в Україні (1932-1933)

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам'ятники жертвам Голодомору в Україні 1932-1933 років встановлені у багатьох містах і селах України, а також за кордоном. Пам'ятник-хрест встановлено 1972 року в Аделаїді близько церкви УАПЦ (у Гіндмарші англ. ). У зв'язку із закриттям 1993 року церкви Св. Покрови його перенесено до церкви Св. Михаїла УАПЦ в Аделаїді.