# data[].attributes.body
Den kolde krig mellem Iran og Saudi-arabien

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lad os slå det fast: Mellemøsten virker som verdens mest forvirrende sted.

Men stopper vi op og holder krigene og kriserne, der fylder i nyhedsstrømmen, under lup, trækker de stort set altid tråde til én større konflikt: fjendskabet mellem regionens to sværvægtere Saudi-Arabien og Iran. Vi har det med at overse, at de to landes forhold er nøglen til at forstå mange af de dybereliggende dynamikker, der de seneste år har hjemsøgt Mellemøsten.

De to lande har ikke erklæret hinanden krig, men udkæmper en ideologisk og geopolitisk kamp om indflydelse i hele regionen. Det sker gennem proxy-aktører - militære og politiske kræfter - i skrøbelige stater som Syrien, Yemen og Libanon.

Lyder det bekendt?

Ja, parallellen til Den Kolde Krig ligger ligefor. Spændingerne mellem Iran og Saudi-Arabien har de seneste måneder nået et niveau uden fortilfælde. Den tilspidsede situation har sågar skabt frygt for, at Mellemøstens to største militære magter skal ende i en direkte militær konfrontation.

Men konflikten ser ud til at fortsætte som en kold krig, og det vil efter alt at dømme få kolossale konsekvenser for hele regionen og potentielt også for Europa i form af flygtningestrømme. Derfor har jeg lavet en overskuelig håndbog, der er båret af kort, grafikker og den interaktive tidslinje nedenfor. Lige til at slå op i, når nyhedsstrømmen bliver for overvældende.

Det her er din håndbog over Mellemøstens kolde krig - sådan bruger du den:

Håndbogen vil blive opdateret med "seneste nyt" i et afsnit øverst i artiklen, når der sker store udviklinger i sagen, hvorefter vi vil genudsende artiklen igen på Zetlands daglige forside. Idéen er, at du altid kan orientere dig i grafikkerne, kortene og tidslinjen her i artiklen. Overser jeg afgørende udviklinger, er du velkommen til at bidrage i kommentarsporet.

Først - et nærmere kig på de to sværvægtere:

Illustration: Signe Stubager / Zetland

Det moderne Iran står på skuldrene af det stolte persiske rige, og iranerne holder deres særegne kultur og sprog i hævd.
Shia-islam blev første gang landets statsreligion i 1501, men i løbet af sidste århundrede blev religionen dog bænket af den sekulære shah-familie, indtil islamisterne anført af Ayatollah Khomeini gennemførte den islamiske revolution i 1979.

Siden har landet forfulgt en ekspansiv udenrigspolitisk linje, der er båret af en ambition om shiamuslimsk dominans.

Irans folkevalgte præsident Hassan Rouhani anses som en (relativt) moderat kraft, men holdes i skak af et magtfuldt præstevælde. Den seneste udvikling i landet tyder på, at Rouhani retter stadig mere ind efter præsternes fundamentalistiske linje. Iran kan bedst beskrives som et kvasidemokratisk præstestyre med stærkt autoritære tendenser.

Saudi-Arabien på 20 sekunder

Saudi Arabien, islams fødested, har ikke bare overjordiske rigdomme i form af to af islams helligste byer Mekka og Medina: Under jorden flyder mere end en femtedel af verdens kendte oliereserver. Siden 1932 har en grotesk rig (og grotesk stor) kongefamilie styret landet i samspil med et præstevælde, der tvinger en ekstrem tolkning af sunniislam, wahhabismen, ned over befolkningen.

Den 32-årige Mohammed bin Salman er trådt i karakter som landets de facto-hersker, siden han blev udnævnt som kronprins i juni 2017. Den ambitiøse og aggressive tronarving vil reformere Saudi-Arabien efter vestlige idealer. Og så fører han en benhård og konfrontatorisk linje over for Iran.

"Denne kamp er anderledes. Den kunne sprede sig til enhver dal og bakketop. Og hvis den starter, stopper den måske ikke igen." Libanesisk mand om sin frygt for en storkrig mellem Saudi-Arabien og Iran (The Guardian).

Og lad os så lige, inden vi går videre, tale om frygten for en ny storkrig.

Eksperter over en bred kam er enige om, at Den Kolde Krig mellem de to lande formentlig forbliver "kold".

Hvis en krig bryder ud "ville det være de farligste tider for Mellemøsten og verden," sagde Pat Thaker, der laver analyser om Mellemøsten for The Economist, til tv-netværket CNBC i november. "Men hverken Saudi-Arabien og Iran ønsker krig."

Selv om Iran er en stærkere militærmagt end Saudi-Arabien, vil en direkte militær konfrontation mellem de to lande nemlig formentlig ende i et blodigt og langtrukkent dødvande, som den prominente mellemøstekspert Majid Rafizadeh vurderer i The Huffington Post. Vi har nemlig at gøre med de to mægtigste militærmagter i Mellemøsten, og Saudi-Arabien har de seneste år været blandt de lande i verden, der spenderer allermest på militært isenkram.

Bliv klogere på styrkeforholdet her:

1979 - BEGYNDELSEN Ritzau Scanpix / Arkivfoto

Lad os tage den helt forfra. Hvorfor er de to lande uvenner?

Fjendskabet næres af især to forhold.

1. For det første dyrker både Iran og Saudi-Arabien fortællingen om, at netop deres land er klodens retmæssige leder af islam. Her er den sekteriske konflikt mellem sunni- og shiaislam, de to store retninger inden for religionen, central.

Vi kan derfor spore konflikten mellem de to lande til den islamiske revolution i Iran i 1979.

Med ét var en revolutionær shiamuslimsk stormagt født i Saudi-Arabiens baghave, og fra begyndelsen stod det klart, at Irans ambitioner rakte langt ud over landets egen matrikel. Iran begyndte snart at støtte shiamuslimske kræfter i regionen, og Saudi-Arabien forsøgte allerede dengang at tippe magtbalancen den anden vej.

Siden er tilnærmelser mellem de to lande konsekvent blevet afløst af sabelraslen.

Den amerikanske invasion af Irak i 2003 forværrede også splittelsen mellem sunni-og shiamuslimer: Iran og Saudi-Arabien heppede på hver deres side af de to trosretninger, der er dominerende i Irak. Det endte i en brutal sekterisk borgerkrig, der stadig hjemsøger Irak i dag.

Lad os se nærmere på de to islamiske retninger:

Så mange muslimer er der på verdensplan. Kilde: Pew Research Center (2013)

Estimater viser, at 87-90 procent af verdens muslimer er sunnimuslimer, mens 10-13 procent er shiamuslimer.

Sådan er de to retninger inden for islam fordelt over Mellemøsten:

Heeelt forfra. Balladen mellem sunni- og shiamuslimer begyndte i år 632 ...

... da profeten Mohammed fra Mekka, der bragte islam til verden, døde. Spørgsmålet om, hvem der skulle være kalif - islams retmæssige leder - førte til splittelsen mellem to grupper: Shiamuslimerne mente, at kaliffen måtte findes i Mohammeds familie, mens sunnimuslimerne satte deres lid til en anden prominent muslim, der stod Mohammed nær. Og sådan opstod en af verdens ældste skænderier, der 1.400 år senere inkarneres af fjendskabet mellem Saudi-Arabien og Iran.

2. For det andet er uvenskabet mellem Saudi-Arabien og Iran drevet af en mere traditionel magtkamp om indflydelse i regionen.

Det handler overraskende lidt om økonomisk vinding: Fjendskabet er, skriver magasinet The Nation i en analyse, "snarere en konkurrence om territorial indflydelse" i stil med de store krige i 1800- tallet.

Så når man taler om, at konflikten mellem sunni- og shiaislam forklarer, hvorfor Mellemøstens kolde krig bliver varmere, skal man være varsom: Ja, den får afgjort temperaturen til at stige. Men regeringerne i henholdsvis Iran og Saudi-Arabien benytter også det religiøse stridspunkt som strategisk brik i en magtkalkule, der går ud på at splitte befolkninger og politikere hjemme og ude for at konsolidere deres magt.

Uforudsigeligheden, der blev affødt af Det Arabiske Forår i 2011, sendte for alvor magthaverne i Teheran og Riyadh på kollisionskurs:

Saudi-Arabien frygtede, at dets magtposition ville blive truet af protesterne i regionen. Landet anså Iran som en aggressiv aktør, der ønskede at understøtte de revolutionære kræfter, som påvirkede Saudi-Arabiens allierede i for eksempel Jordan, Egypten, Yemen og Bahrain.

Siden har Saudi-Arabien og Iran stukket deres tentakler dybt i lande over hele Mellemøsten for at skade deres modparts interesser.

Dynamikken har ikke bare polariseret borgere fra Tripoli over Tunis til Bagdad. Det har også fået porøse politiske systemer til at flække, krige til at hærge og bragt regionen til et punkt, der selv efter mellemøstlige standarder er kritisk.

Især fem lande trues lige nu af fjendskabet. Her er tre lande, som destabiliseres af Irans og Saudi-Arabiens dyst om indflydelse, og to lande, hvor de udkæmper blodige proxy-krige.

Yemen: Borgerkrig og verdens værste humanitære krise

Houthierne, en gruppe shiamuslimske rebeller, der er støttet af Iran, kæmper mod Yemens internationalt anerkendte regering. Den regering er Saudi-Arabien allieret med. I marts 2015 begyndte en koalition anført af Saudi-Arabien at bombe de houthi-kontrollerede områder i den vestlige del af landet. Samtidig har koalitionen indført en handelsblokade af de houthi-kontrollerede områder, hvilket ifølge FN har betydet, at 7 millioner yemenitter er ramt af hungersnød.

Over de seneste måneder er det blevet mere klart, at konflikten i Yemen er en stedfortræderkrig mellem Iran og Saudi-Arabien: De Iran-støttede houthier har siden november affyret flere missiler mod Saudi-Arabien, hvilket saudierne har tolket som en "krigserklæring" fra Irans side.

Syrien: Stridende proxy-militser i årtiets største borgerkrig

Saudi-Arabiens automatreaktion på Det Arabiske Forår var at støtte de forskellige aldrende despoter - for eksempel Mubarak i Egypten og Ben Ali i Tunesien - som befolkningerne gjorde oprør mod. Men Syrien er undtagelsen. Det skyldes, at Assad-regimet er tæt allieret med Iran. Derfor begyndte Saudi-Arabien hurtigt at støtte forskellige sunnimuslimske oprørsgrupper i Syrien.

Saudierne er ekstremt bekymrede over situationen i Syrien. Med støtte fra blandt andet Iran, der har tusindvis af soldater udstationeret i Syrien, er det nemlig lykkedes præsident Assad at klamre sig til magten. Mange eksperter vurderer, at han er ved at vinde krigen.

Libanon: Den Kolde Krigs nye store frontlinje

Under den grumme borgerkrig fra 1975-1990 fik vi en forsmag på det helvede, Libanons religiøse og etniske kludetæppe kan forvandle sig til.

Saudi-Arabien støtter sunnimuslimske kræfter i landets sprængfarlige politiske system, mens Iran er kammesjuk med den shiamuslimske aktør Hizbollah, der råder over sin egen hær og er en dominerende magtfaktor i Libanons politiske liv.

I november 2017 blev det klart, at Libanon er den kolde krigs nye store frontlinje: I en udpræget bizar seance blev landets premierminister Saad Hariri under et besøg i Saudi-Arabien formentlig presset til at annoncere sin tilbagetræden på tv og i samme ombæring fordømme Irans tendens til at blande sig i andre landes interne affærer.

Irak: En mangeårig magtkamp tager til

Efter den amerikanske invasion i 2003 skaffede Saddam Hussein af vejen, greb Iran muligheden for at opnå kontrol med Iraks politiske og økonomiske liv og reelt gøre Irak til en iransk klientstat: Siden har Iran støttet ekstreme shia-militser i Irak og senest involveret sig i kampen mod Islamisk Stat i Irak.

Saudi-Arabien ser ikke passivt til: I efteråret indgik landet et stort opslået økonomisk samarbejde med Irak for at hjælpe med genopbygningen af landet, nu hvor Islamisk Stat er så godt som jaget ud. Det skal læses som et forsøg på at decimere Irans store indflydelse i Irak.

Qatar: Et lillebitte land i klemme mellem to store negle

I juli 2017 afskar Saudi-Arabien sammen med flere allierede arabiske stater diplomatiske forbindelser til Qatar og gennemførte en blokade af landet. Qatar-krisen er i stor udstrækning et udslag af Saudi-Arabiens bekymringer over Qatars bånd til Iran. Et af kravene for at løfte blokaden er, at den lille golfstat afskærer sine diplomatiske forbindelser til Iran.

Hvem har overhånden i konflikten?

Sagt med tre ord: Det har Iran.

Det er der bred enighed om. Her er tre eksempler på hvorfor:

1. I Syrien er Iran stærkt til stede og står bag Assad, der i stadig højere grad ligner krigens sejrherre.

2. I Irak nyder Iran stor støtte blandt det shiamuslimske flertal i landets befolkning, skriver Time Magazines irankorrespondent Kay Armin Serjoie. Hun fremhæver også, at Iran har stor indflydelse på de Populære Mobiliseringsenheder, en berygtet gruppe af shiitiske militser i Irak, der formentlig ville give Iraks svage nationale hær en gedigen røvfuld, hvis det kom dertil. Langt hen ad vejen er Iran også lykkedes med at gøre Irak til en klientstat.

3. I Libanon er Iran hjertevenner med det væbnede shiitiske parti Hizbollah, der er landets mest magtfulde aktør.

Altså:
Iran er forbandet dygtig - og langt bedre end saudierne - til at rode i andre landes affærer. Som det bemærkes i magasinet The Nation, er Saudi-Arabien relativt uerfarne, når det kommer til dyster som denne: Historisk har landets udenrigspolitik drejet sig om at varetage sine olieinteresser. Desuden er saudiernes dyrt indkøbte militære skyts ikke egnet til at udkæmpe proxy-krige, men snarere store konventionelle krige.

KOMMANDØREN FOR DET HELE Ritzau Scanpix

Så hvad kommer der til at ske i fremtiden?

Fortsætter Mellemøstens kolde krig uhindret, er det så godt som sikkert, at destabiliseringen af nogle af verdens mest skrøbelige lande vil fortsætte. De seneste års blodige krige i Syrien, Irak og Yemen kan vise sig at være en forsmag på, hvad regionen - og Europa, der har været påvirket af krigene gennem flygtningekrisen - har i vente.

Som sagt "vinder" Iran lige nu konflikten med Saudi-Arabien. Faktisk vil Saudi-Arabien ifølge magasinet Foreign Policy blot svække sig selv yderligere ved at forfølge den konfrontatoriske linje over for Iran. Det vil nemlig styrke de mest rabiate kræfter i Iran, der nærer et megalomant ønske om at udvide landets indflydelse i regionen.

Konsekvensen af Saudi-Arabiens aggressioner kan, konkluderer Foreign Policy, derfor være en ond spiral, der risikerer at antænde borgerkrige i lande som Libanon og Jordan, alt imens Iran vinder indflydelse.

Men Saudi-Arabiens kronprins Mohammed bin Salman virker stålsat. Og hans vigtigste allierede, USA, bakker op om hans linje over for Iran. Præsident Trump har nemlig erstattet Obamas mere forsonlige politik over for Iran med samme dunder-retorik som George W. Bush brugte i 00'erne, da han indskrev Iran i "Ondskabens Akse" sammen med lande som Nordkorea og Cuba.

Se bare det her tweet fra i fjor:

Derfor ser de to lande altså til at fortsætte deres kollisionskurs. Hvad det helt præcist kommer til at betyde for de enkelte lande i regionen, er utrolig svært at spå om.

Læg dertil to ubekendte: I både Saudi-Arabien og Iran udspiller der sig lige nu store indenrigspolitiske dramaer, vi stadig ikke kender udfaldet af.

- I Saudi-Arabien er kronprins Mohammed bin Salman i færd med at gennemtvinge et historisk skift, der både går ud på at reformere landets tolkning af islam og udrense landets korrupte elite.

- I Iran har titusindvis demonstreret hen over nytår - det er de største demonstrationer, landet har oplevet siden 2009 - på grund af utilfredshed med styret i Teheran og den økonomiske situation.

Men igen - om det vil ende med at påvirke de to landes forhold til hinanden, må tiden vise. For det er Mellemøsten, vi har med at gøre.

Tag bare Det Arabiske Forår - hvem havde lige set det komme?

# data[].attributes.attachment_link.title
Skal man forstå konflikterne i Mellemøsten, skal man forstå den kolde krig mellem Iran og Saudi-Arabien. Her er din (overskuelige) håndbog

# data[].attributes.attachment_link.description
Lad os slå det fast: Mellemøsten virker som verdens mest forvirrende sted. Men stopper vi op og holder krigene og kriserne, der fylder i nyhedsstrømmen, under lup, trækker de stort set altid tråde til én større konflikt: fjendskabet mellem regionens to sværvægtere Saudi-Arabien og Iran.

# data[].attributes.body
Tyrkiet angriber amerikansk støttede grupper

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tyrkiet vil udføre operationer øst for floden Eufrat i det nordlige Syrien, siger Tyrkiets præsident.

Det er et område, der kontrolleres af den kurdiske milits YPG. Ifølge præsident Recep Tayyip Erdogan er både Rusland og USA informeret om Tyrkiets hensigter.

YPG har under den syriske borgerkrig været støttet af USA. Militsen har været stærkt medvirkende til at nedkæmpe den militante bevægelse Islamisk Stat i Syrien.

Ifølge Erdogan har Tyrkiet mistet tålmodigheden med den kurdiske milits, som af den tyrkiske regering beskyldes for at være i ledtog med den forbudte tyrkisk-kurdiske milits PKK.

Tyrkiet er tidligere trængt ind i det nordlige Syrien vest for Eufrat.

- Vi trængte ind i Afrin, Jarablus, al-Bab. Nu vil vi trænge ind øst for Eufrat. Vi har delt dette med Rusland og USA.

- Så længe beskydningen for at genere os fortsætter, så vil vi ikke forholde os tavse, siger Erdogan ifølge avisen Sabah.

Avisen skriver, at det tyrkiske militær har rykket svært militært udstyr til grænsen til Syrien, heriblandt kampvogne, som forberedelse til en offensiv.

Det vil blive fulgt med et meget kritisk blik af Nato. Tyrkiet, der er medlem af forsvarsalliancen, er i forvejen ikke i kridthuset hos de øvrige allierede, efter at den tyrkiske regering har købt og modtaget et avanceret luftværnssystem denne sommer.

Det har skabt kølig luft i forhold til USA, der har smidt Tyrkiet ud af samarbejdet om at udvikle og erhverve det nye kampfly F-35.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tyrkiet vil angribe USA's venner i Syrien

# data[].attributes.attachment_link.description
Tyrkiet vil udføre operationer øst for floden Eufrat i det nordlige Syrien, siger Tyrkiets præsident. Det er et område, der kontrolleres af den kurdiske milits YPG. Ifølge præsident Recep Tayyip Erdogan er både Rusland og USA informeret om Tyrkiets hensigter. YPG har under den syriske borgerkrig været støttet af USA.

# data[].attributes.body
Det arabiske forår. Fukuyama om hvad det arabiske forår betyder.

# data[].attributes.body
Udviklingen i krigen i Syrien - overblik.

# data[].attributes.body
Hvordan krigen udvikler sig fra borgerkrig til territorial krig.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Krigen i Syrien har varet næsten syv år. Men de seneste dage er soldater fra det syriske regime gået til angreb på tyrkiske soldater i det nordlige Syrien.

Derfor har krigen nu ændret sig i en ny og alvorlig drejning. Det siger Puk Damsgård, som er DR's mellemøst-korrespondent.

- Nogle iagttagere har påpeget at den syriske borgerkrig er ved at slutte, mens krigen om Syrien er ved at tage fart. Det er et slutspil, der kan komme til at vare længe, siger hun.
Herunder vil Puk Damsgård svare på nogle af de vigtigste spørgsmål om krigen i Syrien.
Hvad er der sket i Ghouta?

Ghouta er en by i Syrien, som er nær Syriens hovedstad, Damaskus. Ifølge Puk Damsgård har oprørsgrupper kontrollet Ghouta siden krigen startede.

Puk Damsgård siger, at regimet vil belejre og bombe Ghouta, til oprørerne giver her op. Det går hårdt ud over de civile, som sjældent får nødhjælp, siger hun.

- Hundredvis har i de seneste døgn mistet livet, og lokale kalder det en massakre. Regimet siger, at det bekriger terrorister, siger hun.

Hvad er der sket i Afrin?

Afrin er et område i det nordvestlige Syrien. Soldater, som kæmper for regimet, kom til Afrin tirsdag.

Her skal de hjælpe den kurdiske YPG-milits. Den kæmper imod tyrkiske soldater og soldater fra den Frie Syriske Hær, som er støttet af Tyrkiet, siger Puk Damsgård.

Hun siger, at regimet ved at hjælpe YPG forsøger at få kontrol med Afrin, som regimet mistede kontrollen over i 2012.

Hvilken forskel er der på Ghouta og Afrin?

Puk Damsgård siger, at konflikten i Ghouta er resterne af den gamle syriske borgerkrig. Og konflikten i Afrin er den nye krig i Syrien.

- Konflikten i Afrin er et glimt af den "nye" krig, som ikke som sådan har noget med borgerkrigen at gøre, men er et udløb af den, siger hun.

- Den er et eksempel på en af de nye fronter, der er opstået, som direkte involverer andre stater, og ikke kun deres forlængede arm i form af lokale allierede, siger Puk Damsgård.

Krigen har snart varet i syv år. Hvor er den henne i dag?

Puk Damsgård siger, at den syriske borgerkrig er ved at være slut. Krigen er i stedet ved at ændre sig til en krig om Syrien.

Flere regionale magter og stormagter kæmper nemlig for deres interesser i Syrien.

- Naturligvis har andre landes interesser spillet ind i krigen længe, men vi ser stadig flere konfrontationer mellem forskellige landes egne interesser på syrisk grund, siger Puk Damsgård.

Hvad betyder det for resten af verden?

Puk Damsgård siger, at det nu bliver sværere at skabe fred i Syrien, når flere lande kæmper i landet.

- Og så længe krigen fortsætter, kan flygtninge heller ikke vende hjem, siger hun.

- Millioner af flygtninge, inde i Syrien såvel som uden for Syrien, sidder og venter på at kunne vende hjem, siger Puk Damsgård.

# data[].attributes.attachment_link.title
OVERBLIK Her er fem svar om krigen i Syrien

# data[].attributes.attachment_link.description
Krigen i Syrien har varet næsten syv år. Men de seneste dage er soldater fra det syriske regime gået til angreb på tyrkiske soldater i det nordlige Syrien. Derfor har krigen nu ændret sig i en ny og alvorlig drejning. Det siger Puk Damsgård, som er DR's mellemøst-korrespondent.

# data[].attributes.body
Adgangskode:
Bruger: A-gym
Passw.: Biblio3450

# data[].attributes.body
http://www.pbs.org/wgbh/frontline/article/whos-who-in-the-fight-against-isis/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
16.12.2016

Sejren i Aleppo frigør tropper og muliggør italesættelsen af en ny fortælling om regimet, men sagen er, at borgerkrigens styrkeforhold endnu ikke er afgørende forandret. Krigens grupperinger har stadig hvert deres sæt af udenlandske støtter, som gør gennemtvingelsen af en endelig sejr på slagmarken usandsynlig.

Analyse af Martin A. Husted

Kampene i den hærgede østlige del af storbyen Aleppo er inde i sin sidste fase. I FN's bedømmelse er ca. 50.000-80.000 civile og ca. 1500-3000 oprørere fanget i en stadig mindre modstandslomme. De ser nu en desperat situation i øjnene, uden forsyninger af mad og drikke, uden militære forsyninger og under angreb fra en overlegen modstander fra alle sider.

Størstedelen af de omringede oprørere er loyale over for Den Frie Syriske Hær, den moderate oprørsgruppe, som Vesten anerkender som en del af den syriske opposition, men i lommen forefindes også jihadmilitante fra Jabhat al-Fatah al-Sham med tilknytning til al-Qaeda. Begge grupper er en del af kernen i oppositionens krig imod Assad-regimet og kan derfor kun frygte det værste, hvis den sidste modstandslomme i Aleppo falder i de kommende dage.

Oprørerne er nu omringet - og angribes brutalt - af en mosaiklignende landstyrke bestående af enheder fra Assads hær, især fra elitetropperne i den 4. Mekaniserede Division og Den Republikanske Garde, de mest loyale styrker under selve regimets kontrol. Hertil kommer, at Assad-regimets tropper blandt andet får støtte af russiske specialstyrker, syriske nationalistiske militser, enheder fra libanesiske Hizbollah samt rådgivere og mindre enheder fra Den Iranske Revolutionsgarde.

I luften dominerer det russiske luftvåben og giver landtropperne en enorm fordel med sin ildkraft. De er sekunderet af Assads mindre talrige og lavteknologiske luftstyrke, berygtet for sin brug af de notorisk upræcise tøndebomber - gamle olietønder, fyldt med sprængstof og jernskrot - som nedkastes flittigt over lommen.

Det militære tilbageslag
Med nederlaget i Aleppo har den samlede syriske opposition lidt et militært og et symbolsk tilbageslag, begge med politiske konsekvenser. Militært står oprøret nu uden kontrol over dele af en regulær syrisk storby. Alt andet lige, så vil det politisk svække oppositionens overordnede position i eventuelle fredsforhandlinger.

Dertil kommer at den oprørskontrollerede del af Aleppo i perioden 2012-2014 har været en strategisk zone, hvor man har kunne fastholde relativt store regimeenheder i en langvarig og blodig udmattelseskrig. På den måde har Aleppo fungeret som en magnet for det syriske regime, der på bekostning af forsvaret af andre områder i Syrien har insisteret på at fastholde kontrollen over det vestlige Aleppo på lige fod med dets stædige forsvar af dets områder i hovedstaden Damaskus. Fraværet af regimets egentlige styrker i disse, lettere forsvarede områder har været medvirkende til oprørets fremskridt i 2013-2013.

Mere militærteknisk har storbyens urbane rum desuden minimeret regimets overlegenhed i ildkraft og militært udstyr. Derfor har oprørerne kunnet kæmpe på næsten lige fod med deres modstandere, og sikkert men langsomt udmattet Assads styrker i Aleppo. Kun med indsættelsen af det russiske luftvåbens ildkraft fra september 2015, med massiv støtte fra sine allierede i Iran og Hizbollah og accept af relativt høje tabstal har Assad kunne bryde igennem oprørernes frontlinjer i og omkring Aleppo i efteråret 2016.

Det symbolske tilbageslag og Assad-regimets nye fortælling
Det symbolske tilbageslag overskygger på den lange bane sandsynligvis det militære. I oppositionens kaotiske mylder af grupperinger - der er ca. 1.600 forskellige grupper, som indeholder alt fra revolutionære marxister over sekulære liberale til ekstreme jihadister fra eksempelvis Jabhat al-Fatah al-Sham - bør det nu stå klart, at prisen for den manglende fælles linje om Syriens fremtidige politiske ordning har kostet dyrt.

Fundamentalt synes nederlaget i Aleppo at symbolisere oprørets vigende evne til at fremstille sig selv som et levedygtigt og reelt politisk alternativ til regimet. Dette er dels over for den syriske befolkning men ligeledes i kommunikationen til verdensopinionen. I mødet med oprørets mange grupperinger, der nu står i defensiven, står regimet med det strategiske initiativ.

Om nederlaget i Aleppo vitterligt symboliserer begyndelsen på oprørets moralske kollaps er endnu for tidligt at sige. Men det peger frem imod en ny fase i borgerkrigen, hvor netop Assad-regimet og dets støtter vil forsøge at fastholde føromtalte strategiske initiativ, og tilmed etablere en fortælling om sig selv som værende den eneste part, som kan genskabe egentlig stabilitet i Syrien.

Muligheden for at skabe en sådan fortælling har stor betydning for regimet. Man bør huske på, at hvad der i 2011 startede som et bredt folkeligt oprør mod Assad-regimet, i dag er et væld af konflikter mellem regimet vs. oppositionen, arabere vs. kurdere, shia vs. sunni-muslimer samt moderate vs. ekstreme grupperinger. I og med at den snart fem år lange borgerkrig altså har udviklet sig til en hobbesiansk alles-krig-imod-alle, hvor frontlinjerne på kryds og tværs af etnisk-sekteriske, religiøse og politiske skillelinjer, synes det at være en selvfølge, at krigstrætheden må begynde at gøre sig stærkt gældende i Syrien.

I den situation af tilsyneladende uløselig konflikt fremstår en stor militær-symbolsk sejr som en såkaldt game-changer. Nu kan regimet slå på, at det (og kun dét) både har evnen og muligheden for at løse Syriens ulykkelige alles-krig-imod-alle. Dette budskab må - alt andet lige - finde gehør hos en stadig mere forpint civilbefolkning, der frem for alt ønsker ro og stabilitet.

Borgerkrigens nye fase?
Borgerkrigens puls bedømmes af analytikere som værende under forandring med udviklingen i Aleppo. Flere forventer, at kamphandlingerne nu vil flytte ud i landområderne, men også antage karakter af stadig mere hit-and-run taktik fra oprørernes side, idet de nu ikke kan engagere regimet i mere intensiv bykrig.

Analytikerne er dog enige om, at regimesejren ikke er ensbetydende med borgerkrigens snarlige afslutning. Man kan i stedet sammenligne krigens nye fase med et stykke vådt træ, som ligger i ilden. Det ryger meget, sprutter en del og pludselig slår en klar flamme ud for dernæst at dø hen igen, men grundlæggende sker der ikke noget, da ilden ikke tager rigtig fat, ej heller går ud. På samme måde vil borgerkrigen sandsynligvis udvikle sig, da Assad-regimet stadig mangler strategisk tyngde - især tilstrækkelige loyale tropper - til effektivt at indtage og besætte større landområder. Det på trods af, at sejren i Aleppo frigør tropper, og muliggør italesættelsen af en ny fortælling om regimet.

Sagen er, at borgerkrigens styrkeforhold endnu ikke er afgørende forandret. Det er især en konsekvens af, at krigens grupperinger stadig har hvert deres sæt af udenlandske støtter, som gør gennemtvingelsen af en endelig sejr på slagmarken usandsynlig. På regimets side står Iran, Hizbollah sammen med russerne.. Overfor dem står to hovedblokke af modstandere. Den første udgøres af Tyrkiet, Qatar og Saudi-Arabien, som understøtter sunni-oprørsgrupper. Den anden blok udgøres af USA og vestlige stater, som støtter kurdere og visse moderate sunni-grupperinger.

Regimets modstandere: Ankaras analyse
For gruppen af regimemodstandere præsenterer tilbageslaget i Aleppo en dyb men ikke uoverstigelig udfordring. Saudi-Arabien og Tyrkiet må begge indse, at deres støtte til oprørsgrupperne har været forfejlet i og med at oprørerne militært ikke kan stille noget effektivt op mod Assad-regimets frontlinjetropper, når disse bakkes op med russiske våben og luftstøtte. Reaktionen i Ankara og Riyadh vil sandsynligvis være forskellig.

I Ankara er perspektivet flyttet stadig mere imod det kurdiske spørgsmål, som bliver mere og mere presserende, som ISIL presses tilbage i Nordirak og i det østlige Syrien. For tyrkerne må fremvæksten af en kurdisk stat være en primær bekymring, som i sidste ende overskygger forsøget på at støtte oprøret mod Assad, især når disse oprøreres politiske fragmentering tilsyneladende umuliggør en samlet front.

Men Ankara vil stadig fastholde sin tilstedeværelse i det nordlige Syrien, og kan med små anstrengelser bibeholde kampkraften i en række moderate og jihadiske oprørsgrupper, så konflikten kan fortsætte. Målet vil i så fald muligvis være en forhandlingsløsning, hvor Tyrkiets interesser anerkendes i det nordlige Syrien. Her vil begrænsningen af kurdisk indflydelse og demilitariseringen af grænsezonen mellem Tyrkiet og Syrien stå som Ankaras store ambitioner. Midlet til dette kan være en udmattelseskrig, hvori Assad-regimet tvinges til forhandlingsbordet gennem den erkendelse, at man militært ikke kan vinde, så længe tyrkerne holder oprørets forsyningslinjer åbne.

Saudi-Arabiens analyse
For Riyadh er midlet - udmattelseskrigen - det samme, men målet forskelligt. Fra borgerkrigens første dag, har saudierne nemlig anset konflikten gennem dels religiøst-politiske briller, dels som kulminationen af en traditionel modvilje imod Assad statens tilstedeværelse i Mellemøsten.

Religiøs-politisk er undergravningen af Assad-regimets grundlæggende sekulære men autoritære magtstuktur bestående af aksen alevitter-shia-sunni-muslimer ensbetydende med Riyadhs ambition om at støtte et nyt sunni-domineret politisk system i Syrien. Ambitionen spiller behændigt sammen med saudiernes større mål om etableringen af Saudi-Arabien som Mellemøstens dominerende sunni stormagt, hvor man anser et modpres mod aksen Damaskus-Teheran som en nødvendighed.

Oveni det har forholdet mellem Saudi-Arabien og Syrien siden 2000-årene været ekstra anstrengt. Årsagen er igen det tætte parløb mellem Iran-Syrien, hvori især Mellemøstens anden sekteriske krudttønde, Libanon, har været kernen i striden. For saudierne er iranernes involvering i libanesisk indenrigspolitik, og støtte til Hizbollah endnu et tegn på, at shia muslimerne undertrykker sunni muslimerne i Mellemøsten generelt. For Riyadh er den syriske borgerkrig i bund og grund derfor endnu et kapitel i serien af stedfortræderkrige i styrkeprøven med Iran.

USA's analyse
På sin vis satte den amerikanske FN-ambassadør, Samantha Power indirekte ord på den amerikanske afmagt i Syrien - specifikt om Aleppo, og om borgerkrigen generelt - da hun talte i FN's Sikkerhedsråd 13. December 2016.

Her sagde ambassadøren til Assad-regimet og dets støtter: "I burde skamme jer, men i stedet virker det til, at det opmuntrer jer, og at I bare planlægger jeres næste overgreb. Er I virkelig ude af stand til at føle skam? Er der bogstavelig talt intet, som kan give jer skam? Findes der ingen barbarisk handling mod civile, ingen henrettelse af et barn, der kryber ind under huden på jer, og som berører jer bare en lille smule? Findes der noget, som I ikke vil lyve om eller retfærdiggøre?" På trods af de hårde anklager, så er amerikanernes handlemuligheder i spørgsmålet om Aleppo reelt begrænset til kritik, til ord.

I Washingtons analyse har den syriske borgerkrig generelt udviklet sig til en umulig situation for amerikanerne. For det første har Moskvas intervention fra efteråret 2015 frataget USA's initiativ i Syrien, og mere konkret umuliggjort indsættelse af amerikansk militærmagt til støtte for oprørerne. Det må nu bedømmes som udelukket, at USA eksempelvis vil forsøge at etablere en flyforbudszone over dele af Syrien i og med at en sådan vil indeholde en stor risiko for konfrontation mellem amerikanske og russiske luftstyrker - en situation med uoverskuelige eskalationspotentiale.

Et andet problem er, at USA for alt i verden ikke ønsker at støtte jihadgrupperinger - på trods af, at man i disse grupperinger finder nogle af de mest effektive anti-Assad styrker. Den modvilje stikker så dybt, at man kun modstræbende har udstyret de moderate provestlige oprørsgrupper med avanceret våbensystemer, men også her indsat benspænd på deres brug i felten, eksempelvis med brug af fingeraftryk-spærringer på anti-tank missilsystemer.

USA må her siges at være fanget af sin egen logik i Krigen imod Terror, og derfor dybt optaget af sin bombekampagne mod ISIL i det østlige Syrien og i Irak. Ekstreme islamistiske grupper som ISIL og Jabhat Fateh al-Sha dominerer mediebilledet i Vesten og fører i bund og grund Washingtons hånd i spørgsmålet om Syrien. Det bliver i stigende grad opfattet som spørgsmål om at bekæmpe ISIL først, og dernæst - gennem diplomatiets vej - at skabe rammer for en forhandlingsløsning i Syrien.

Med Donald Trumps sejr i det amerikanske valg synes det givet, at netop kampen imod ISIL vil indtage en førsteplads i USA's politik i Mellemøsten på kort sigt. Det er en linje, som de vesteuropæiske allierede som følge af terrorangrebene eksempelvis Frankrig vil være sympatiske over for. ISIL har tiltrukket tusindvis af jihadister fra især Vesteuropa, hvis vilje til ekstrem voldsudøvelse og drøm om et kalifat kun har skærpet ønsket om at bekæmpe dem. Vestens reaktion på truslen fra ISIL, nemlig dannelsen af den amerikansk ledede koalition, siger meget om prioriteten i spørgsmålet om Syrien. Når højteknologiske vestlige kampfly på daglig basis retter angreb mod ISIL-kontrollerede områder i Syrien, men formfuldt undgår Aleppo og regimekontrollerede områder, så ligger der en klar indrømmelse heri: nemlig at USA og Vesten hverken kan eller ønsker at involvere sig direkte.

Assad-regimet støtter: Moskvas analyse
Gruppen af regimestøtter har på trods af deres militærstyrke og strategiske initiativ ikke landtropper nok eller intern enighed om Syriens fremtidige ordning til at gennemtvinge en militærløsning. På den ene side synes Moskvas, Teherans og Hizbollahs interesser i Syrien at samles i en klynge af defensive tiltag, designet til at fastholde Assad-regimet som en magtfaktor, og dermed som et forsvar af status quo i regionen. På den anden side er de bagvedliggende motiver for disse tiltag derimod forskellige.

Moskva anser dels sin støtte til Assad igennem rent geopolitiske briller. Her er det syriske regime den traditionelle russiske partner i Mellemøsten, hvor man har den eneste strategiske trædesten i det østlige Middelhavsområde, symboliseret med flådebasen i Latakia. Støtten til regimet er i den optik derfor rent defensiv bedømt ud fra russernes geopolitiske interesser, og afgrænses dermed i spørgsmålet om hvor store land - og luftstyrker, russerne er interesseret i at indsætte. Det må på nuværende tidspunkt stadig bedømmes som værende af begrænset størrelse.

Men eliten i Moskva, centreret om præsident Putin, forstår også Assad-regimet som værende en hovedrolleindehaver i et større russisk forsøg på at tilbagerulle USA's indflydelse og magt i dels Mellemøsten og Europa generelt. Den massive militære, økonomiske og politiske russiske støtte til Assad vidner om Moskvas insisteren på ønsker om at etablere sig som en førsterangsstormagt, hvis interesser skal respekteres og status anerkendes af Washington. I den analyse fremstår Ruslands involvering i Syrien som en akt i et større drama, hvori annekteringen af Krim i 2014, konflikten i Østukraine samt de russiske militære provokationer i Østersøen udgør den større helhed. Grundlæggende må det forventes, at russerne i sidste ende kan leve med en forhandlingsløsning, som efterlader Assad-regimet intakt og i besiddelse af substantielle landområder (især Middelhavskysten) men stadig tilkendegiver de moderate oprørsgrupper dele af Syrien.

Iranernes analyse
Teherans interesser i Syrien motiveres primært af regionale og sikkerhedspolitiske interesser. Fra et iransk perspektiv fremstår nærområdet og nabostaterne for det første som domineret af amerikansk støttede regimer, med undtagelse af Syrien. For Teheran udgør en fremtidig etablering af en provestlig syrisk regering en dyb sikkerhedspolitisk trussel, der må tilbagerulles. Bekæmpelsen af denne trussel - fra arvefjenden USA - har været et ledemotiv for Teherans involvering i borgerkrigen fra dens udbrud i 2011.

For det andet har Teheran en stigende bekymring for den stadige mere synlige - og levedygtige - kurdiske statsdannelse i grænseområdet mellem Syrien-Tyrkiet-Irak. Etableringen af en ny kurdisk stat på grænsen til Iran er ikke i Teherans interesse, da man internt har en lang og problematisk historie med undertrykkelse af sit kurdiske mindretal.

For det tredje har Irans stadig større involvering i Syrien tilsyneladende medført en genformulering af Teherans langsigtede strategiske målsætninger til nu at skulle supplere deres regionale ambitioner. Foranlediget af USA's strategiske nedtrapning i Irak, og præsident Obamas uvilje til at involvere sig massivt i den syriske borgerkrig, og landets egen selvforståelse som Mellemøstens shia-muslimske stormagt, har Iran nu en ambition om, at etablere sig som en regional storspiller. Her fremstår Teherans involvering i Syrien som ét ben i et større iransk greb efter mere regional indflydelse i Mellemøsten, især i det shiamuslimske Golfområde, hvor man fører en stedfortræderkrig imod sunni-stormagten Saudi-Arabien i den yemenitiske borgerkrig.

I den læsning vil Teheran ikke kunne acceptere samme pragmatiske forhandlingsløsning som Moskva i Syrien, da man i bund og grund har mere brug for status quo, (dvs. fraværet af en provestlig regering i dele af Syrien), end russerne har, og har involveret sig langt mere intensivt i Mellemøstens religiøs-sekteriske skillelinjer. Problemet for Teheran er, at man ikke besidder den højteknologiske styrke til at gennemtvinge en militærløsning på slagmarken, og i bund og grund kun vanskeligt kan støtte Assad-regimet med større økonomiske og militære midler uden at engagere konventionelle iranske militærenheder direkte i konflikten. En situation, som højst sandsynligt vil udløse en lignende reaktion fra Saudi-Arabien eller Tyrkiet i et forsøg på at bibeholde magtbalancen.

Opsummerende fremstår Aleppo som en af borgerkrigens dramatiske skillelinjer, hvori oprørerne tilføjes et militært og symbolsk nederlag, som svækker dem voldsomt. Men borgerkrigens magtbalance er endnu ikke en afgørende forandring til Assad-regimets fordel. Dertil mangler regimet både militær tyngde samt grundlæggende vilje og enighed blandt dets parter til at finde en løsning. Blandt regimets modstandere er Aleppo ensbetydende med en dyb krise, for USA en ydmygelse. I Ankaras og Riyadhs analyse er borgerkrigen dog ikke afsluttet, i og med at man stadig bibeholder sin evne til at fastholde konflikten på et niveau, hvori Assad-regimet til stadighed vil tvinges til at bruge kræfter på at fastholde områder under sin kontrol, og dermed udmatte støtten blandt regimets støtter, både internt i Syrien og i Teheran og Moskva.

ILLUSTRATION: Martin Husted/Creative Commons.

Martin Ammitsbøll Husted (f. 1981) er cand.mag i Filosofi og Samfundsfag, og cand.mag i Historie fra Aarhus Universitet. Martin er lektor på Århus Akademi og Risskov Gymnasium samt forfatter og foredragsholder med særligt fokus på globalisering, stormagtspolitik og politisk filosofi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Martin A. Husted: Endgame Aleppo " RÆSON

# data[].attributes.attachment_link.description
Sejren i Aleppo frigør tropper og muliggør italesættelsen af en ny fortælling om regimet, men sagen er, at borgerkrigens styrkeforhold endnu ikke er afgørende forandret. Krigens grupperinger har stadig hvert deres sæt af udenlandske støtter, som gør gennemtvingelsen af en endelig sejr på slagmarken usandsynlig. Analyse af Martin A.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
16.03.2016

Assad overspillede sine kort. Han bliver siddende indtil videre, men får ikke lov til at søge genvalg. Det giver, alle uklarheder til trods, grund til optimisme.

INTERNATIONAL KOMMENTAR af Naser Khader, udenrigsordfører (K)

Lige så hurtigt den russiske enehersker, Vladimir Putin, trådte ind i konflikten i Syrien for få måneder siden, lige så hurtigt er han pludselig væk igen. Rusland trækker sig ud. "Mission Accomplished"? Så langtfra. Den erklærede opgave er på ingen måder fuldført.

Putin bombede sig ind i Syrien uden varsel på et tidspunkt, da verdenssamfundet i over fire år havde set passivt til massemorderen, Assads voldsomme krigsforbrydelser. Nu, få måneder senere, trækker han med dags varsel en stor del af tropperne hjem. Det virker besynderligt. Der er mange spekulationer. Men der er også en forklaring.

Han gik ind i Syrien under påskud af at ville bekæmpe Islamisk Stat og andre ekstremister. Men det var ikke det primære mål. Russerne har gennemført tusindvis af bombetogter, men de er ikke gået efter Islamisk Stats hovedby, Raqqa, og de er ikke gået efter Islamisk Stats store indtægtskilde, olien. Det havde ellers været oplagt. I stedet har man ramt så mange uskyldige civile, at det skærer i hjertet og vækker opsigt verden over. Og Islamisk Stats kontrol over områder i Syrien er vel nogenlunde status quo.

Den underliggende dagsorden har naturligvis været at understøtte Assads regime, der er Ruslands sidste allierede ved Middelhavet. Putins Rusland har en vigtig adgang til Middelhavet via Syrien. Og Putins Rusland har en vigtig militærbase liggende i Syrien - og den består også efter tilbagetrækningen. På få måneder er det lykkedes at udrydde nogle af Assads hovedmodstandere, bl.a. omkring Damaskus. Og tag ikke fejl: Putins kampfly kan være tilbage og klar til kamp i løbet af få timer. Ikke dage eller uger, men timer.

Alligevel har Assad nok forregnet sig. Han tror, at Rusland og især Putin er hans badebillet til at fortsætte vanviddet; at han har Putin i ryggen og derfor kan foretage sig hvad som helst. Men badebilletten er nu annulleret.

DER ER FLERE TEORIER om, hvorfor Putin så pludseligt trækker sig ud af Syrien.

FOR DET FØRSTE vil han ikke på langt sigt fedtes ind i en konflikt, som kan udvikle sig til at blive Ruslands nye Afghanistan. Afghanistan red Sovjetunionen som en mare i et årti, og der kom intet godt ud af det - hverken for Sovjetunionen, for Vesten eller for afghanerne. Hellere "Hurtigt ind, hurtigt ud".

FOR DET ANDET er der en rent økonomisk betragtning. Rusland betragter sig selv som en stormagt, og man oplever en vis medvind med en lammet amerikansk præsident Obama. Men Rusland er dybt afhængig af især olieprisen. Den er i bund. Og har man ingen penge, er der ikke råd til at spille stormagt.

FOR DET TREDJE er der spørgsmålet om sanktionerne i forhold til konflikten i Ukraine. Putin har brug for at vise lidt velvilje og imødekommenhed til gengæld for at få oplåst den vanskelige situation i forhold til Vesten, som på intet tidspunkt har brudt sig om Putins indblanding i en suveræn stats egne anliggender. Og sanktionerne gør ondt. På begge sider.

FOR DET FJERDE kan alt for mange "uheldige" angreb på civile i Syrien tiltrække et spotlys og anspore terrorister til at kigge på mål i Rusland. Det har ingen brug for.

Sandsynligt er det, at USA - og især udenrigsminister John Kerry - var orienteret på forhånd om, at Rusland ville trække sig ud af Syrien. Der skal lappes nogle huller i forholdet.

Der er ingen tvivl om, at Putins Rusland støtter og har store interesser i Assads Syrien og regime. Men Assad som person har overspillet sine kort. Det hævdes, at Assads udenrigsminister, Mu'alem, i sidste uge provokerede Putin, da han op til "Geneve III"-forhandlingerne, udtalte, at Assad selv er 'den røde linje' og dermed udelukkede, at han bliver fjernet. Når det til stykket, er Putin fuldstændig ligeglad med Assad som præsident, men Putin er ikke ligeglad med regimet. Han fastholder sin tilstedeværelse, men på en lidt mere diskret facon. For han har ikke råd til at afgive sin indflydelse i området - og slet ikke til iranerne. Assad har han råd til at miste.

HVAD NU? Mit bud: Kampene fortsætter - Assad og Islamisk Stat fortsætter hver deres vanvid. EU lukker sine grænser, et valg vil blive gennemført om et-to år - men hverken Putin eller resten af det internationale samfund vil tillade Assad at genopstille. Det er en stor sejr for de civile i syrien og giver grund til optimisme. Optimismen udspringer af, at flere arabiske lande og USA på det seneste har ladet Putin forstå, at det ikke er en fordel for russerne at støtte Assad. Saudi-Arabien har signaleret, at de vil købe våben i Rusland og hjælpe til med at få olieprisen op, hvis Putin accepterer præsidentskifte, men ikke regimeskifte. I Geneve - siges det - er der ved at komme en forhandlingsløsning på banen, som måske kan bære frugt. Men det udspringer ikke af de kampe, som den moderate opposition står for, for de er næsten ikke-eksisterende på slagmarken. For den Frie Syriske Hær blev næsten elimineret for et par år siden, især efter Vesten udsatte dem for våbensanktioner.

HVEM SKAL EFTERFØLGE ASSAD? Mine kilder mener, at oppositionen har meddelt den russiske udenrigsminister, at man vil samle sig om en kendt oppositionsmand, en 'alavi' (fra Assads religiøse gruppe), som et realistisk bud på en efterfølger af Assad. Det vil gøre alavierne og andre mindretal trygge.

ILLUSTRATION: Assad og Putin mødes i Kreml, 20. oktober 2015 [foto: Alexei Druzhinin/RIA-Novosti/Kremlin Pool Photo via AP/Polfoto]

# data[].attributes.attachment_link.title
Naser Khader om Syrien: Derfor trækker Putin sig nu " RÆSON

# data[].attributes.attachment_link.description
Assad overspillede sine kort. Han bliver siddende indtil videre, men får ikke lov til at søge genvalg. Det giver, alle uklarheder til trods, grund til optimisme. INTERNATIONAL KOMMENTAR af Naser Khader, udenrigsordfører (K) Lige så hurtigt den russiske enehersker, Vladimir Putin, trådte ind i konflikten i Syrien for få måneder siden, lige så hurtigt er han pludselig væk igen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Etter intens tautrekking og forhandlinger i ulike grupper ble det til slutt enighet om et slutterklæring fra møtene om fred for Syria i Kasakhstans hovedstad Astana.
- Det er ingen militær løsning på konflikten, sa Kasakhstans utenriksminister Kairat Abdrakhmanov da han presenterte den erklæringen som markerte slutten på det to dagers lange møte.
Til stede er Russland, Tyrkia og Iran som lover å jobbe videre for å forsøke å styrke den skjøre våpenhvilen som ble inngått 29. desember 2016.
- Landene er også enige om å fortsette kampen mot Den islamske staten (IS) og Al-Nursra-fronten, sa Abdrakhmanov og støttet dermed et hovedkrav fra både Russland og den syriske regjeringen om å erklære Nusrafrontens arvtaker, den mektige Fatah-el-Sham-grupperingen utenfor en våpenhvile.

FNs spesialutsending for Syria, Staffan de Mistura, har en viktig rolle under forhandlingene i Astana.
Foto: KIRILL KUDRYAVTSEV / AFP

Opprørene får forhandle

Samtidig sier erklæringen at de væpnede opposisjonsgrupperingene som har deltatt under samtalene må delta i de kommende forhandlingene om en mer varig løsning på konflikten i Syria som etter planen skal starte i FN-regi Genève neste måned.
Dette er en viktig innrømmelse til opposisjonen i Syria, som regimet til Bashar al-Assad har beskrevet som terrorister som de ikke er villig til å forhandle med.
Staffan de Mistura forsiktig optimistisk

FNs spesialutsending til Syria, svensk-italienske Staffan de Mistura, har spilt en sentral rolle under forhandlingene i Astana, og presset hardt på for at samtalene ikke skulle bryte helt sammen, noe det var reell fare for mandag. Til NRK sier han at det nå er en reel sjanse for at våpenhvilen skal holde og at det er mulig å komme i gang med arbeidet for en mer varig fred

-Nå har vi Russland, Tyrkia og Iran som garantister for våpenhvilen, i tillegg er det veldig viktig at den væpnede opposisjonen nå har satt seg ned for å snakke med regjeringen. Vi har også lagt grunnlaget for mekanismer som kan overvåke våpenhvilen sier de Mistura.

Det er nå en sjanse for at vi kan lykkes sier FNs spesialutsending til Syria Staffan de Mistura
Foto: Jurij Linkevitsj

- Men har dere opposisjonen og opprørsgruppene med dere videre i denne prosessen?

-De må selvfølgelig svare for seg selv, men vi hadde lange og gode møter med dem her i Astana. Jeg håper nå at de føler at vi jobber også sammen med dem sier Staffan de Mistura.

Opposisjonen i Syria har under møtene i Astana ikke vært villig til å forhandle direkte med representanter fra den syriske regjeringen og har sagt at blir det ikke noe resultat av samtalene, kommer de til å fortsette den væpnede kampen.

# data[].attributes.attachment_link.description
ASTANA (NRK): -Det er en sjanse for at vi skal klare å få til fred, og det må vi nå jobbe for. Det sier FNs spesialutsending til Syria Staffan de Mistura til NRK, etter at det til slutt ble enighet om et sluttkommunike etter fredsforhandlingene for Syria i Kasakhstan.

# data[].attributes.attachment_link.title
Syriske oprørere bakker ud af fredsmøde med regimet

# data[].attributes.attachment_link.description
Svær begyndelse: Oprørere afviser direkte forhandlinger med regimet i Syrien ved fredskonference i Kasakhstan.

# data[].attributes.attachment_link.description
FRONTLINE's coverage of the Syrian conflict, from the protests to the civil war and the rise of ISIS.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Med et minutforbrug i de elektroniske medier, der kan måle sig med vejrudsigter og madprogrammer, og kaskader af spaltemillimeter i printmedierne forekommer det stadig, at ellers velorienterede personer halvt konstaterende spørger, om Syriens præsident Bashar al-Assad er sunni - og om det ikke er sådan, at Iran støtter Islamisk Stat?

Nej, sådan er det ikke, men det skal spørgerne ikke høre for. Selv flittige medieforbrugere har ikke Mellemøstens komplekse religiøse og politiske landskab som indre blueprint, ud over at islam har to hovedspor, sunni og shia. Diverse side- og skiftespor til sekter, doktriner, imamer og deres effekt på etniske, religiøse og politiske trakasserier er en labyrint, som selv nørder kan fare vild i.

# data[].attributes.attachment_link.description
Med et minutforbrug i de elektroniske medier, der kan måle sig med vejrudsigter og madprogrammer, og kaskader af spaltemillimeter i printmedierne forekommer det stadig, at ellers velorienterede personer halvt konstaterende spørger, om Syriens præsident Bashar al-Assad er sunni - og om det ikke er sådan, at Iran støtter Islamisk Stat?

# data[].attributes.attachment_link.description
Situationen i Syrien er deprimerende, siger EU-ledere, der nu vil presse på for at få vedtaget en ny FN-resolution.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ruslands luftkrig i Syrien bunder i såvel indenrigspolitiske som storpolitiske hensyn, hvoraf de sidste kan henføres til magtskiftet fra øst til vest kombineret med det faktum, at Rusland - modsat Kina - er en stormagt i forfald.

Af Mette Skak, lektor i statskundskab, Aarhus Universitet

Det, der fik Rusland til at gribe ind i den blodige syriske borgerkrig 30. september sidste år er en uskøn blanding af stormagtsinteresser samt russiske indenrigspolitiske, militære og sikkerhedspolitiske hensyn plus opportunisme iblandet desperation. Det afgørende i sagen er naturligvis, at Ruslands luftstøtte til den trængte syriske diktator Bashar al-Assad giver ham et pusterum. Faren er, at det kan forpurre de fredsforhandlinger, som et sjældent enigt FN Sikkerhedsråd omsider har fået søsat, og som påbegyndes i skrivende stund i Genève.

Netop i dagene op til optrappede Rusland luftbombardementerne - der ofte rammer civile - og valgte at supplere luftstøtten fra landjorden. Ifølge Al Jazeera har det fået 'vinden til at vende', idet Assads styrker har tilbageerobret den vigtige by Sheikh Miskeen fra de moderate syriske oprørere, Den Frie Syriske Hær. Alligevel udgør Iran og Saudi Arabien måske nogle større knaster for fredsforhandlingerne end Rusland. Således skrev Financial Times 22. januar, at Putin lige efter nytår - gennem en nu afdød oberst fra den russiske militære efterretningstjeneste på hemmelig mission til Damaskus - søgte at få Assad til at gå af.

Vestlige eksperter anser Kremls storpolitiske interesser og ikke Assads person for at være afgørende. De mener, at den russiske magtdemonstration handler om at positionere Rusland som afgørende stormagt i slutspillet om Syriens skæbne. For de samme iagttagere - fx Mark Galeotti - og den danske Mellemøstendiplomat Rolf Holmboe mener, at selv for Assads vedkommende har konflikten nået et mætningspunkt. Krigens utallige aktører begynder at være omtrent lige mørbankede og mere parate til at få lukket ned og i stedet pleje deres interesser gennem forhandlingsspillet i Géneve. Vi er muligvis fremme ved den målstreg, som freds- og konfliktforskningen kalder for ripeness - frugten er plukkemoden.

Russiske eksperter anser Kremls indenrigspolitiske hensyn for nok så vigtige og peger på det dødvande, der hersker i Ukraine-konflikten, hvor Rusland yder militær støtte til separatistiske militser i Donbas. Kreml øger sit handlerum i Ukraine ved at aflede den russiske befolknings opmærksomhed med det, der fremstår som blot en ny militær sæbeopera for de russiske fjernseere. Det afleder tillige opmærksomheden fra det økonomiske morads, som Rusland er ude i.

Herved er der også peget på det opportunistiske i Kremls dispositioner. For Putin handler det - ud over hans indædte modstand mod regimeskift, arabisk forår og 'farvede revolutioner' - muligvis også om at forebygge islamistisk terror i Rusland ved i ord og til dels gerning at slå til over for Islamisk Stat i Syrien. Men bomben i Metrojet-flyet over Sinai-ørkenen 31. oktober før Islamisk Stat angreb Paris viste, at Rusland nu står over for en endnu større terrortrussel end før. Den er Rusland er langt ringere rustet til at tackle end Frankrig.

Det russiske militær nyder godt af Syrien-krigen som en træningsmission, hvor nye våbentyper afprøves. Kazakstan er dog ikke tryg ved at lægge territorium til russernes cruise-missiler, idet de højner terrortruslen mod denne endnu svagere stat. Faktisk skaber Kremls eventyr i Syrien flere problemer end det løser. Nok tjener aktionen til at råbe USA op, men derved peger interventionen hen på et overset, men uhyre vigtigt aspekt af Ruslands stilling i international politik i dag. Rusland er en stormagt i forfald, der lider under, at Kina løber med al opmærksomheden.

Under overfladen af nært venskab mellem Kina og Rusland lurer en nærmest eksistentiel angst i Rusland for naboen i syd - ikke ulig den angst for Tyskland, der var omdrejningspunktet i forne tiders Danmark. Dette islæt af desperation betyder, at vi i den nye 'kolde krig' skal undgå at overreagere på russiske militære provokationer og interventioner i tredjelande.
Ph. D. Mette Skak er lektor i statskundskab, Aarhus Universitet (cand. phil. i russisk sprog og historie, AU). Blandt hendes seneste publikationer er: "Ruslands betændte forhold til USA", Samfundsøkonomen Nr. 4, 2015 og "Fra lige til ulige sikkerhed i Europa", Udenrigs Nr. 2, 2015.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvorfor greb Rusland ind i Syrien? - Kongressen.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Ruslands luftkrig i Syrien bunder i såvel indenrigspolitiske som storpolitiske hensyn, hvoraf de sidste kan henføres til magtskiftet fra øst til vest kombineret med det faktum, at Rusland - modsat Kina - er en stormagt i forfald. Af Mette Skak, lektor i statskundskab, Aarhus Universitet Det, der fik Rusland til at gribe ind i den blodige syriske borgerkrig 30.

# data[].attributes.attachment_link.description
Barack Obama kæmper mod en stadigt mere håbløs situation i Syrien, mens han samtidig kritiseres for hele tiden at halte efter udviklingen.

# data[].attributes.attachment_link.description
Iran er det land, der har fået allermest ud af det såkaldte arabiske forår og ikke mindst krigen i Syrien. Sejren over sunnijihadisterne i Aleppo er endnu et skridt på vejen mod større iransk indflydelse i regionen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Saudi-Arabien parat til at sende landstyrker til Syrien

# data[].attributes.attachment_link.description
Saudi-Arabien er parat til at sende landstyrker til Syrien, hvis den USA-ledede koalition ønsker en operation, siger den saudiske forsvarsminister til Reuters.

# data[].attributes.body
Materiale der kan inddrages i en diskussion om løsninger

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ANALYSE: Det får næppe nogen betydning for udviklingen i Syrien, at FN mandag vedtog en resolution om at sende observatører til Aleppo, og at Ruslands ambassadør i Tyrkiet blev myrdet. Det skriver Johannes Riber Nordby fra Forsvarsakademiet i denne analyse.

På mindre end tre timer mandag skete der to meget markante begivender. Den ene var vedtagelsen af en FN's resolution om observatører i Aleppo, og den anden var drabet på Ruslands ambassadør i Tyrkiet. De har begge det til fælles, at begivenhederne ikke får den store betydning for krigen i Syrien.

At der endelig kom en aftale om at sende observatører til Aleppo, kunne virke som et positivt tegn på, af FN kommer til at spille en mere central rolle i Syrien. En optimisme, der desværre næppe er hold i. For det første er evakueringen af flygtninge allerede godt i gang og kan sandsynligvis være overstået, inden observatørerne er på plads. De samme observatører vil derudover være helt afhængige af, at de syriske styrker kan give dem den fornødne beskyttelse.

Hermed lægger man det op til syrerne, hvor observatørerne kan rejse hen. Vælger de et område, som Assad-regimet ikke ønsker at vise frem, kan de syriske militære styrker forhindre det med en undskyldning om, at det er for farligt. Gårdagens resolution var derfor mere en "fri omgang" for det russiske diplomati, end det var reelle indrømmelser.

Turbulent tyrkisk-russisk forhold

Det tyrkisk-russiske forhold har det seneste år mildest talt været lidt af en rutchebanetur. I december sidste år skød Tyrkiet et russisk fly ned, og forholdet mellem de to lande røg på nulpunktet. Tidligt på sommeren i år var der en gevaldig optøning, og med kupforsøget i Tyrkiet var Putin meget hurtigt ude for at give Erdogan sin politiske støtte. Noget hurtigere end de vestlige ledere.

Sidenhen har det tyrkisk-russiske forhold udviklet sig positivt, og for meget er i dag på spil til, at et attentat vil kunne ødelægge det. For Rusland er Tyrkiet vigtig, fordi Moskva med sin støtte til Tyrkiet kan forsøge at skyde en kile ned igennem Nato-alliancen og generelt forværre Tyrkiets forhold til Vesten. For Tyrkiet er Rusland adgangsbilletten til de videre forhandlinger om Syrien og ikke mindst afklaringen af, hvad kurdernes rolle skal være. Derfor har Rusland heller ikke aflyst dagens møde i Moskva mellem den russiske, iranske og tyrkiske udenrigsminister.

Det er faktisk dagens møde i Moskva, som er mest interessant, fordi Tyrkiet skal mødes med Iran og Rusland om Syrien. Mødet fortæller noget om, at Vesten behøver at ændre sin selvopfattelse, når det gælder konflikten i Syrien. At Vesten ikke har mange strategiske kort på hånden og blot må erkende, at initiativet ligger i Moskva og Teheran.

Hvis Vesten på en eller anden måde vil have det strategiske initiativ tilbage - humanitært eller politisk - hvilke muligheder er der så? Hvilke virkemidler har Vesten, hvis Vesten gerne vil spille en større rolle i Syrien? Vi hører ofte ord som mere politisk eller diplomatisk pres, uden at det bliver nærmere defineret. Reelt har Vesten ikke meget at tilbyde, som Rusland gerne vil have. Den historiske erfaring siger, at sanktioner kun virker over en lang tidshorisont - hvis overhovedet, og tiden er ikke på Vestens side i den syriske konflikt.

Man skal ikke true uden vilje til handling

Det har været på tale at indføre flyveforbudszoner eller nye røde linjer. Disse forslag er strategiske initiativer, som er langt mere kompliceret end som så. Man skal ikke true med noget uden vilje til handling. Sådan er det også med flyveforbudszoner. Skulle Vesten vælge at indføre en sådan, kan det gøres på to måder.

Den ene er gennem FN's sikkerhedsråd, men det kræver, at Rusland er med på forslaget. Ruslands modsvar vil være et krav om, at flyveforbudet også gælder for vestlige fly. Dertil skal lægges, at hvis Rusland finder, at en flyveforbudszone er en god ide, ville det være langt nemmere blot at stoppe med at flyve. Alternativt kan Vesten vælge at indføre en flyveforbudszone uden om Sikkerhedsrådet.

Det vil kræve at Vesten er villige til at nedskyde russiske fly, ellers vil zonen være uden effekt. Da Rusland har opstillet flere avancerede antiluft-missiler i Syrien, vil der være en stor risiko for, at vestlige fly vil blive skudt ned, så snart et russisk fly føler sig truet. I sidste ende vil en flyforbudszone kunne eskalere konflikten.

Samme problematik ved en ny "rød linje"

Et andet forslag er blevet lagt frem er en ny "rød linje". At fortælle Assad, at hvis han f.eks. bruger kemiske våben eller bomber mod civile, så vil Vesten gengælde ved f.eks. at bombe nogle af Assads styrker eller hovedkvarter. Problemet heri er blot det samme som ved flyveforbudszoner. At Rusland overvåger og kan beskytte en god del af det syriske luftrum.

Rusland vil kunne nedskyde vestlige fly, inden de afleverer deres våben inde over Syrien. Så kan man alternativt anvende langrækkende krydsermissiler. Det er reelt kun USA, der har nok missiler til at kunne gennemføre sådanne angreb, men igen er sådanne missiler forholdsvis nemme at nedskyde for et moderne luftforsvarssystem. For at ramme et mål i Syrien vil USA være tvunget til at affyre langt flere krydsermissiler for at sikre, at blot nogle af dem slipper igennem.

Lige meget hvad vil en rød linje reelt eskalere krigen og ikke det modsatte og i sidste ende ikke have nogen større positiv effekt for de mennesker, som lider under den syriske borgerkrig.

Vesten mistede det strategiske initiativ

Vestens muligheder er få. Vesten mistede det strategiske initiativ, da Rusland sammen med Iran bestemte sig for at gå aktivt ind på Assads side. Vesten står derfor forhandlingsmæssigt meget ringe, og det er på tide, at vi indser det. For skulle Vesten ønske at tage det strategiske initiativ retur, vil det reelt kræve det, som ingen ønsker - nemlig en militær intervention, der i sidste ende kun vil forlænge konflikten.

Vesten har reelt kun et kort tilbage på hånden, som Rusland og Iran gerne vil have. Det er anerkendelsen af Assad som legitim leder af Syrien eller i det mindste en anerkendelse af, at det er Rusland og Iran, som alene bestemmer, hvem som sidder ved magten i Damaskus. Spørgsmålet er ikke, om Vesten skal spille det kort, men mere om hvornår.

For med Ruslands og Irans intervention forsvandt muligheden for at vælte Assad. Derfor skal Vesten finde ud af, hvilken pris det på kort sigt skal have. Når først det kort er spillet, har Vesten anerkendt, at det er Rusland og Iran, som har vundet det politiske spil om Syrien.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rusland og Iran står til at vinde det politiske spil om Syrien - OLFI

# data[].attributes.attachment_link.description
ANALYSE: Det får næppe nogen betydning for udviklingen i Syrien, at FN mandag vedtog en resolution om at sende observatører til Aleppo, og at Ruslands ambassadør i Tyrkiet blev myrdet. Det skriver Johannes Riber Nordby fra Forsvarsakademiet i denne analyse. På mindre end tre timer mandag skete der to meget markante begivender.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tyrkiske kampvogne er rullet ind over grænsen til Syrien for at slå terrorister fra bevægelsen Islamisk Stat (IS) ned.

Specialstyrkerne er gået ind i grænsebyen Jarablus i Aleppo-provinsen og får støtte af bombefly fra den amerikansk-ledede koalition.

Den åbenlyse trussel mod tyrkerne er Islamisk Stat, siger DR Nyheders Mellemøsten-korrespondent Puk Damsgård.

- Tyrkere bliver dræbt af Islamisk Stat, der affyrer artilleri ind over grænsen til Tyrkiet.

Læs også: Tyrkisk militær i stor aktion mod Islamisk Stat

Men Tyrkiet øjner også en anden alvorlig trussel inde i Syrien, nemlig kurderne.

- Når Tyrkiet går ind militært nu, er det for at få IS væk fra grænsen, men det er lige så meget for at undgå, at kurdiske styrker indtager byen Jarablus. Syrien har udviklet sig til et mareridt for Tyrkiet, siger Puk Damsgård.

Syriske kurdere poserer på en statue af Basel al-Assad, den syriske præsidents afdøde storebror, i den nordøstlige by Hasakeh i Syrien. (Foto: DELIL SOULEIMAN © Scanpix)

Tyrkiets store frygt er kurdisk selvstyre

Tyrkiets store frygt er, at kurderne får deres eget lille selvstyre syd for grænsen.

De syriske kurdere er nemlig den forlængede arm for det kurdiske arbejderparti PKK, der kæmper for uafhængighed i det sydøstlige Tyrkiet.

Siden revolutionen i Syrien gik i gang, har de syriske kurdere formået at udråbe selvstyre i tre kommuner.

- Jeg har rejst i området, og det er som at være i et andet land. Der er kurdiske skoler, og der er kurdisk politi. Den udvikling har Tyrkiet set på med stor bekymring og frygt, siger Puk Damsgård.

Læs også: Kurdere øjner selvstændighed med værnepligt og forbudt skolefag

Men kurderne er vores vigtigste allierede

Og nu er det, at det for alvor begynder at blive kompliceret.

De syriske kurdere er nemlig den allervigtigste og mest slagkraftige allierede for den USA-ledede koalition og dermed også for Danmark.

Læs også: OVERBLIK Her er parterne i den syriske borgerkrig

Det bliver udfordrende, når tyrkerne angriber de syriske kurdere, som støttes af koalitionen. Det komplicerer indsatsen mod IS, og det understreger hvor mange individuelle interesser, der er.

- Det har længe været et dilemma. Når tyrkerne angriber IS er det med koalitionens hjælp. Men det bliver udfordrende, når tyrkerne angriber de syriske kurdere, som støttes af koalitionen. Det komplicerer indsatsen mod IS, og det understreger, hvor mange individuelle interesser, der er i Syrien, siger Puk Damsgård.

De syriske kurderes nordøstlige hjørne af Syrien er blevet stadigt større i takt med, at de har haft succes på slagmarken og erobret positioner fra IS.

- De har allerede gjort sig klar til at erobre Jarablus fra IS. Men nu er tyrkerne kommet kurderne i forkøbet, så de ikke udvider deres område endnu længere mod vest.

Tyrkiets leder Tayyip Erdogan og Syriens leder Bashar al-Assad (til højre), da de mødtes i Bodrum i Tyrkiet i 2008. (Foto: Stringer/Turkey © Scanpix)

Nye vinde blæser i Tyrkiet og Syrien

Og nej, kompleksiteten i Syrien stopper så heller ikke her.

Tidligere på ugen sagde Tyrkiets premierminister Binali Yildirim, at Syriens præsident Bashar al-Assad kan komme til at spille en midlertidig rolle, når der skal skabes fred i Syrien.

- Der er nye vinde, der blæser. I starten af revolutionen i Syrien var Tyrkiets præsident Recep Tayyip Erdogan en af de første til at fordømme Syriens præsident Assad og alliere sig med oprørerne. Men det syriske styre og det tyrkiske styre er begyndt at få nogle af de samme interesser i Syrien.

For nylig bombede syriske styrker for første gang kurderne i det nordøstlige Syrien.

- Kurderne er begyndt at blive et problem for både præsident Assad, men så sandelig også for Erdogan. Der går masser af rygter om, at der er et lille tøvejr i gang mellem Damaskus og Ankara.

Tyrkiet har ellers længe stået fast på, Syriens præsident Assad skulle afsættes, før fred i Syrien var en mulighed.

# data[].attributes.attachment_link.title
Puk Damsgård: Tyrkiet går ind i Syrien for både at ramme IS og kurderne

# data[].attributes.attachment_link.description
Tyrkiske kampvogne er rullet ind over grænsen til Syrien for at slå terrorister fra bevægelsen Islamisk Stat (IS) ned. Specialstyrkerne er gået ind i grænsebyen Jarablus i Aleppo-provinsen og får støtte af bombefly fra den amerikansk-ledede koalition. Den åbenlyse trussel mod tyrkerne er Islamisk Stat, siger DR Nyheders Mellemøsten-korrespondent Puk Damsgård.

# data[].attributes.headline
Materiale til analyser af de enkelte aktørers interesser i Syrien

# data[].attributes.subject
Materiale til analyser af de enkelte aktørers interesser i Syrien

# data[].attributes.body
Særligt det andet kort på denne side er godt.

# data[].attributes.attachment_link.description
A collection of maps covering the Syrian Civil War

# data[].attributes.body
Artikel om sammenhængen mellem Tørke og borgerkrig

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Klimaforandringer har været en drivkraft bag den langvarige og blodige konflikt i Syrien. Det konkluderer et nyt studie i det akademiske tidsskrift Proceedings of the National Academies of Science, ifølge flere medier.

Det skyldes en tørke fra 2006 til 2010, der er den værste i landets historie. Tørken ramte landbruget hårdt og medførte, at omkring 1,5 millioner mennesker søgte fra landet mod byerne. Samtidigt var der en voldsom flygtningestrøm fra Irak.

Byerne havde ikke kapacitet til at rumme de mange tilflyttere og det var en af årsagerne til, at urolighederne brød ud.

"Vi argumenterer ikke for, at tørken, eller endog menneskeskabte klimaforandringer var skyld i oprøret", siger Colin Kelley fra University of California, en af studiets forfattere.

"Det, vi siger, er at på den lange bane var tendensen med mindre regn og varmere temperatur en medvirkende faktor, fordi det gjorde tørken så meget mere alvorlig", tilføjer han.

Menneskeskabte klimaændringer har gjort en tørke på det niveau to til tre gange mere sandsynlig, konkluderer forskerne.
Tre års intens tørke smadrede landbruget
Den langvarige tørke ødelagde mulighederne for de landlige befolkninger, der var afhængige af at dyrke afgrøder for at få til dagen og vejen.

"Tørken og ledighed var vigtige faktorer, der skubbede folk mod revolution. Da tørken kom, kunne vi klare det i to år, og så sagde vi: Det er nok", siger en kvindelig syrisk farmer ifølge rapporten.

"Folk kan overleve et år, måske to. Men tre år? Glem det", siger Mark Cane, professor ved Columbia University og medforfatter til studiet, ifølge Huffington Post.

"Man havde dette nogenlunde stabile og fungerende landbrugssamfund, og så forlod alle det, tog mod udkanten af byerne, men der var intet til dem, og en regering, der intet gjorde", fortsætter han.

Studiet konkluderer ligeledes, at Assad-regimets dårlige forvaltning af naturressourcer var med til at forværre situationen.
Flere tidligere undersøgelser med samme konklusion
Det nye studie er ikke det første, der kæder den syriske borgerkrig sammen med klimaforandringer. I 2012 pegede The Center for Climate and Security på den samme forbindelse.

Læs artiklen fra institutet her: http://climateandsecurity.org/2012/02/29/syria-climate-change-drought-an...

"Den ekstreme tørke i Syrien fra 2007-2010 bidrog sammen med Assad-regimets dårlige forvaltning af naturressourcer til fordrivelsen af 1,5 millioner bønder og hyrder i landet, før konflikten brød ud", siger vicedirektører Caitlin Werrel og Francesco Femia.

"Dette studie bygger videre på vores eget studie fra 2012 ved at præsentere solid dokumentation for, at tørken var 2-3 gange mere sandsynlig på grund af klimaforandringer", fortsætter de.

Deres råd er at øge fokus på truslen fra klimaforandringer i fremtiden.

"Med fortsat ustabilitet og udsigterne til øget tørke i regionen, burde dette emne være bedre integreret i den international sikkerhedsdagsorden", pointerer de.

I juli 2014 blev et andet studie af Peter H. Gleick, der peger på samme årsagskæde, publiceret i det akademiske tidsskrift Weather, Climate and Society.

Læs en artikel om Gleicks studie her: http://www.u-landsnyt.dk/node/131502
Klimaflygtninge
Den syriske konflikt har dermed tråde til en anden debat, der handler om status for mennesker, der flygter fra klimaforårsagede katastrofer. De har nemlig ingen status i dag.

"Under international lov er der intet, der hedder klimaflygtninge", siger Marcus King, professor i international politik ved George Washington University og ekspert i klima og sikkerhed, ifølge Slate.

Han er dog ikke i tvivl om de mange Syrien-flygtninges status.

"Jeg ville bestemt kalde dem klimaflygtninge. Der er andre faktorer, men det er den dominerende faktor", tilføjer han.

Der er mulighed for, at klimaflygtninge kommer på dagsordenen op til den nye internationale klimaaftale, der skal vedtages i Paris i december i år.
Andre lande i farezonen
Flere andre lande i Mellemøsten er i fare for at lide samme skæbne som Syrien. Temperaturstigningen har nemlig været højere her end det globale gennemsnit.

Temperaturen i Mellemøsten er steget med mellem 1 og 1,2 grader, mens den globalt er steget omkring 0,8 grader i forhold til niveauet før industrialiseringen.

Derfor advarer det nye studie om, at flere lande risikerer blodige konflikter.

"Jeg synes, det er skræmmende, og det er kun begyndelsen", siger en af medforfatterne, Richard Seager, professor fra Columbia University.

"Det vil fortsætte gennem det nuværende århundrede som del af den overordnede tørlægning af det østlige middelhavsområde - jeg kan ikke se, hvordan det vil overleve her", supplerer han.

Andre lande, der er i risikozonen, er Tyrkiet, Libanon, Israel, Jordan, Irak og Afghanistan. Derudover nævnes østafrikanske lande som Somalia og Sudan, samt centralamerikanske lande som Mexico.

Californien er også hårdt ramt af vandmangel og stigende temperaturer, men her er faren for voldelige konflikter trods alt noget mindre, ligesom Israel nævnes som et af de lande, der bedre kan håndtere de ekstreme vejrmæssige forhold.

Studiet kan findes her: http://www.pnas.org/content/early/2015/02/23/1421533112

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyt studie viser sammenhæng mellem klimaforandringer og Syriens kaos

# data[].attributes.attachment_link.description
Klimaforandringer har været en drivkraft bag den langvarige og blodige konflikt i Syrien. Det konkluderer et nyt studie i det akademiske tidsskrift Proceedings of the National Academies of Science, ifølge flere medier. Det skyldes en tørke fra 2006 til 2010, der er den værste i landets historie.

# data[].attributes.body
Overblik over parterne i konflikten

# data[].attributes.body
Omfattende faktaside om konflikten