# data[].attributes.body
Новела

# data[].attributes.attachment_link.title
Новела М.Коцюбинського

# data[].attributes.body
Вівіпедія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В українську літературу ввійшов як майстер психологічної прози. Вершинами його художнього стилю критики вважають "Fata Morgana", "Що записано в книгу життя" (1910), "Тіні забутих предків" (1911). У своїх останніх новелах доповнив свій характерний стиль елементами неоромантизму.

Народився року в місті Вінниця у дворянській родині. Батько, Михайло Матвійович, працював дрібним службовцем, пив через те, що часто змінював роботу. За іншими відомостями, батько був людиною доброчесною й працьовитою, але запальною і нестриманою, мав від природи неврівноважену вдачу, не міг терпіти утисків начальства і несправедливості. І саме складні стосунки з керівниками були причиною частої зміни роботи. Мати, Гликерія Максимівна Абаза, була молдавською дворянкою і носила відоме молдавське дворянське прізвище Абаза. Вона дуже любила сина, вкладала в нього всю душу. Невдовзі Коцюбинські мусили залишити Вінницю, i переїхали жити в село, згодом - у містечко Бар. Тут Михайла віддали до початкової школи (1875-1876), де він проявив себе старанним учнем.

Займав активну громадянську позицію, пропагував революційні та самостійницькі ідеї, тому Подільське жандармське управління взяло Коцюбинського на облік. На квартирі Коцюбинських зроблено кілька обшуків, а за Михайлом установлено таємний нагляд.

Дебютний літературний твір "Андрій Соловійко, або Вченіє світ, а невченіє тьма" ( 1884) критика оцінила вельми скептично. Один із рецензентів радив початківцеві залишити цю справу, проте він писав і далі, але твори до друку не подавав. Вдруге почав друкуватися в 1890 ( львівський дитячий журнал "Дзвінок" опублікував його вірш "Наша хатка"). Це сталося після його поїздки до Львова того ж року. Тут він познайомився з І. Я. Франком, іншими місцевими літераторами та видавцями, налагодив співпрацю з редакціями журналів "Правда", "Зоря", "Дзвінок" та ін., почав публікувати в них свої твори.

З початку 1891 працював домашнім вчителем у родині бухгалтера цукрового заводу в с. Лопатинці, де створив низку літературних творів.

На початку 1890-х рр. частина молодої української інтелігенції, перейнята ліберально-просвітницькими ідеями, утворила "Братство тарасівців", з учасниками якого Коцюбинський деякий час підтримував зв'язки.

1892- 1896 - працював у складі Одеської філоксерної комісії, яка боролася зі шкідником винограду на території колишнього Новоросійського генерал-губернаторства. Робота в селах Бессарабської та Таврійської губерній дала йому матеріал для написання циклу "молдовських" ( "Для загального добра", "Пе-Коптьор") і "кримських" ("В путах шайтана", "На камені", "Під мінаретами") оповідань.

Залишивши роботу в комісії ( 1897), він сподівався одержати посаду завідувача книжкового складу у Чернігівській губернській земській управі, але чернігівський губернатор не допустив його до цієї праці. Після безуспішної спроби влаштуватися на роботу в Чернігові, де жила сім'я, Коцюбинський тимчасово осів у Житомирі, де від листопада 1897 до березня 1898 обіймав різні посади в редакції місцевої газети "Волынь".

Весна 1898 р. - отримавши роботу в Чернігівській земській управі, Коцюбинський нарешті переїхав у Чернігів. Спочатку обіймав посаду діловода, тимчасово завідував столом народної освіти та редагував "Земский сборник Черниговской губернии". У вересні 1900 влаштувався до міського статистичного бюро, де працював до 1911. У Чернігові зустрів і закохався у Віру Устимівну Дейшу, яка з часом стала його дружиною. Тут виросли їхні діти: Юрій, Оксана, Ірина, Роман. Щотижня у будинку письменника збиралась літературна молодь міста - зокрема, відомі у майбутньому письменники Василь Блакитний і Микола Вороний. Під час навчання в Чернігівській духовній семінарії ці "суботи" часто відвідував молодий Павло Тичина. Михайло Коцюбинський порадив Михайлові Грушевському вмістити його вірші в часописі "Літературно-науковий вістник" ( 1912).

Після чергових відвідин Галичини (зокрема, Гуцульщини) народився один із найкращих творів письменника - повість "Тіні забутих предків". За його сюжетом Сергій Параджанов створив однойменний фільм, який став одним зі світових шедеврів.

1911 - "Товариство прихильників української науки, літератури і штуки" призначило Михайлові Коцюбинському довічну стипендію в розмірі 2000 крб на рік, щоби він міг звільнитись зі служби. Проте письменник почував себе дедалі гірше. Його мучили астма і туберкульоз. Через потребу в лікуванні Коцюбинський відвідав Італію (острів Капрі) й інші країни Європи.

Знав 10 мов (крім української), зокрема грецьку, кримськотатарську, циганську.

Могила Михайла Коцюбинського. Болдина гора, Чернігів

Востаннє перебуваючи в лікарні, Коцюбинський дізнався про смерть найкращого друга, композитора Миколи Лисенка.

Помер 12 (25) квітня 1913 року. Поховали письменника на Болдиній горі у Чернігові, улюбленому місці його щоденних прогулянок. Уночі з 17 на 18 грудня 2017 з могили письменника вандали вкрали 100-кілограмове бронзове погруддя, встановлене 1955 року.

На березі Південного Бугу в районі Сабарова ( Сабарів) є відомий "камінь Коцюбинського" з цитатами письменника. Вважається що саме на цьому камені Михайло Коцюбинський писав свої твори.

Михайло Коцюбинський є одним із найоригінальніших українських прозаїків. Він одним із перших в українській літературі усвідомив потребу її реформаторства в напрямі модерної європейської прози.

Творчість Коцюбинського завжди була предметом суперечок літературних критиків. Деякі дослідники про модернізм Михайла Коцюбинського говорять обережно, називаючи його імпресіоністом у літературі. Сучасник письменника, критик Сергій Єфремов так сказав про нього: " Людина культурна, до найменших подробиць, європеєць з голови до п'ят ... був справжнім аристократом Духа без жодного силування з свого боку... ".

Коцюбинський почав пробувати свої сили в літературі рано, брався за поезію, переклади, нариси, та швидко головним полем його письменницької діяльності стала художня проза. З перших спроб Коцюбинського-прозаїка до нас дійшли оповідання "Андрій Соловійко, або Вченіє світ, а невченіє тьма" (1884), "21-го грудня, на Введеніє" (1885), "Дядько та тітка" (1885).

Друкуватися почав у 1890 - львівський дитячий журнал "Дзвінок" опублікував його вірш "Наша хатка".

На творчості Коцюбинського відбилося спілкування з членами "Братства тарасівців". У казці "Хо" ( 1894) він підносить значення ліберально-просвітницької діяльності.

Перебування Коцюбинського на урядовій службі в Бессарабії та Криму дали життєвий матеріал для його творів "Для загального добра" (1895), "Пе-коптьор" (1896), "Посол від чорного царя" (1897), "Відьма" (1898), "В путах шайтана" (1899), "Дорогою ціною" (1901), "На камені" (1902), "У грішний світ", "Під мінаретами" (1904). Одним із свідчень того, що Коцюбинський своїми творами молдовсько-кримського циклу виходив за межі локальних проблем, є те, що його повість "Для загального добра" була надрукована в російському перекладі у журналі "Жизнь" (1899, кн. 12).

Важливим моментом світоглядно-письменницької еволюції Коцюбинського було оповідання "Лялечка" (1901). У ньому він постає визначним майстром психологічного аналізу. Зосередження уваги на психологічних колізіях стає визначальною рисою творчості Коцюбинського.

Дещо окремо в доробку Коцюбинського стоять твори на теми з минулого українського народу: "На крилах пісні" (1895), "Дорогою ціною" (1901). Їх єднає романтично-піднесена, героїчна тональність.

Провідним жанром малої прози Коцюбинського після 1901 стала соціально-психологічна новела.

На відкритті пам'ятника Іванові Котляревському в Полтаві, 1903. Зліва направо: Михайло Коцюбинський, Василь Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, Михайло Старицький, Гнат Хоткевич, Володимир Самійленко.

У 1906-1912, крім другої частини "Fata morgana", Коцюбинський створив новели "Сміх", "Він іде" (1906), "Невідомий", "Intermezzo", "В дорозі" (1907), "Persona grata", "Як ми їздили до Криниці" (1908), "Дебют" (1909), "Сон", "Лист" (1911), "Подарунок на іменини", "Коні не винні", образки-етюди "Хвала життю!", "На острові" (1912), а також повість "Тіні забутих предків" (1911).

Художні нариси "Хвала життю!" й "На острові", написані влітку 1912, - останні твори Михайла Коцюбинського. Пафосом перемоги життя над смертю пройнятий нарис "Хвала життю!". Лейтмотивом нарису "На острові" також є ідея безперервності, вічності людського буття.

Коцюбинський вражав своїх сучасників знанням природничих наук. Він проникав у таємниці природи через наукову літературу і власні спостереження. Це допомагало йому глибше, по-філософськи сприймати навколишній світ, краще збагнути і точніше відтворити життя людини в органічному зв'язку з усім світом. Природа і людина зливаються у нього в одне ціле, стоять в одному поетично-філософському ряду.

Мовна практика Коцюбинського - один із яскравих прикладів широкого підходу до розвитку української літературної мови. Не заперечуючи ваги різних її стилів, слів-новотворів, оригінальних виразів, конструкцій, він головним джерелом збагачення мови літератури вважав загальнонародну розмову.

У митця давно зрів план відтворити свої глибокі та суперечливі враження від подорожі Гуцульщиною. Цей край назавжди лишив у його пам'яті образ загиблого мисливця Макія, великої дитини гір, танки та пиятику біля труни небіжчика (звичай, що залишився від часів язичництва), мізерні хрести на могилах, безпорадне пищання нещасної дитини, яку мати вважає підміненою. Десь приблизно так народжувався задум напоєної народними легендами Гуцулії повісті "Тіні забутих предків".

Його називали Сонцепоклонником і Соняхом, бо над усе любив сонце, квіти і дітей. Служачи звичайним клерком у статистичному відділі Чернігівської земської управи, на роботу ходив з неодмінною квіткою у бутоньєрці. У своїх творах оспівував цвіт яблуні, жайворонкову пісню, дитячі очі, малював словом людську біду і красу.

Простежити журналістську творчість Михайла Коцюбинського дозволяє його майже піврічна праця в редакції газети "Волынь" (Житомир). Тут він працював спершу на посаді адміністратора, потім завідував рубрикою "Свет и тени русской жизни".

Умови праці у газеті були складні: видавець не дбав про сприятливі умови, погано фінансував редакцію, співробітники часто бідували. Михайло Михайлович був украй невдоволений перебігом редакційних подій. Нарікаючи на те, що доводиться "розриватися на 100 частин", він добросовісно виконував щоденні журналістські обов'язки, інколи самотужки випускав у світ новий номер, продавав свіжий номер, оформляв передплату.

Незгоди з редактором, боротьба з цензурою тривали майже кожного разу, коли доводилося подавати матеріали в номер і відстоювати власну позицію.

Коцюбинський уважно перечитував тогочасну російську пресу, "викроював" із неї більші чи менші шматки, опрацьовував ці матеріали, підпорядковував їх висвітленню тих чи інших питань. Намагаючись приспати увагу цензури, журналіст свідомо обмежував себе як коментатор, часто не висловлювався з приводу певної інформації, коли факти були промовистими. Жартома письменник називав себе "закрійником".

Окремі свої статті в газеті "Волынь" письменник не позначав повним іменем, залишаючи під матеріалом криптонім. Про те, що вони належать саме Коцюбинському, свідчать листи до дружини. Так, рубрику "Свет и тени русской жизни" письменник підписував М. К. Про цю публікацію він повідомляв Вірі Устинівні 22 грудня 1897 року:

"... Вибравши вільну годину, взявся за „Свет и тени" і дав для завтрашнього випуску статтю. Отож редактор не згоджується з моїми поглядами на справу - і нам довелось дуже сперечатися та лаятися. Хоч я й відстояв половину статті, та цікавіша половина пропала, бо Фідлер викреслив її, опираючись на свої права відповідального редактора".

За оцінками дослідників української преси, саме завдяки Коцюбинському газета "Волынь" набула широкої популярності. Інколи навіть не вистачало примірників і доводилось збільшувати наклад.

Коцюбинські: Михайло Матвійович та Гликерія Максимівна

Михайло Коцюбинський з дружиною та дітьми. Зліва направо: Ірина, Віра Устимівна, Роман, Юрій, Михайло Михайлович, Оксана.

Батько Михайла Коцюбинського, Михайло Матвійович, працював дрібним службовцем. Мати, Гликерія Максимівна (пом. 1917), в дівоцтві Абаз, дуже любила сина, вкладала в нього всю душу.

Зі своєю майбутньою дружиною Коцюбинський познайомився у Києві на першому з'їзді "Громади" наприкінці 1894 року.

Після народження чотирьох дітей Віра відійшла від революційної діяльності і присвятила себе родині. Вона пережила Михайла на 8 років і померла наприкінці 1921 року від тяжкого виснаження, запалення легенів та висипного тифу вдома на руках їхнього молодшого сина - Романа.

Діти:

Юрій (1896-1937) - під час українсько-більшовицької війни один з більшовицьких ватажків в Україні, згодом партійний та державний діяч УСРР, розстріляний за часів сталінського терору. Одружений (з 1919) на більшовичці Ользі Петрівні Бош (пом. 1966), доньці Євгенії Бош. Син Олег; крім того, ще до його народження, подружжя взяло з сиротинця дівчинку;

Оксана (1898-1920) - воювала у складі Червоного козацтва, стала дружиною Віталія Примакова;

Ірина (1899-1977) - заміжня за червоним козаком, надалі енкаведистом Абрамом Данишевським. Мала від нього двох синів: Юрія (помер трирічним) та Флоріана (1921-1991). Була юристом, з 1950-х директор Чернігівського музею Коцюбинського, з 1965 року - кандидат філологічних наук. Заслужений працівник культури України;

Роман (1901-1937) - під час українсько-більшовицької війни воював у складі Червоного козацтва, був чекістом. Потім працював тривалий час на партійній роботі в Одесі та науково-освітній в Академії наук у Харкові, був директором музею батька у Вінниці. Репресований та розстріляний. Син від другого шлюбу з Оленою Писаревською Юлій (1934-2000) - літературознавець. Син Юлія - Ігор 7 липня 2014 був мобілізований як офіцер запасу ЗСУ, воював в зоні АТО на Луганщині заступником командира танкової роти по роботі з особовим складом, демобілізований у березні 2015, є теперішнім директором чернігівського музею Михайла Коцюбинського

Життя батька описала донька Ірина, використавши не лише власні спостереження, а й розповіді рідних, близьких, уривки з творів письменника, листування, забуті спогади його сучасників, які були опубліковані давно чи зовсім не оприлюднювалися, матеріали жандармських управлінь та інші архівні матеріали, що зберігалися у Москві, Києві, Чернігові, Вінниці, Одесі, Харкові, Житомирі, Криму тощо.

В іншому аспекті розповів про письменника Леонід Смілянський у повісті "Михайло Коцюбинський". Письменник постає перед читачем в усій своїй духовній і творчій величі. Автору вдалося підкреслити незвичайний талант Михайла Коцюбинського, його людяність, інтелігентність, народність, безмежну закоханість у свій рідний край. У цій повісті, як у будь-якому художньому творі, є місце домислу. З надією відпочити, покращити здоров'я Коцюбинський залишає Чернігів і оселяється у порожньому сільському будинку доброго знайомого, далеко від гамірних шляхів та трактів. Його оточує рідна багатобарвна природа, яку він так любив і так уміло відтворював майстерним письменницьким словом. Та спокій і відпочинок невдовзі порушив приїзд Бориса Дмитровича Грінченка, фольклориста, етнографа, літератора. Було в житті таке, на чому схрещували мечі ці славетні мужі. Їхнім суперечкам було принаймні 15 років. Не обійшлося без дискусії й цього разу. А в результаті - знову дало про себе знати хворе серце.

Образ Коцюбинського відтворено у фільмі "Правда" (1957, його зіграв В. Черняк) та в науково-популярній стрічці "Михайло Коцюбинський" (1958), Дурочки (1958).

За мотивами творів письменника зняли фільми: "Навздогін за долею" М. Терещенка ( 1927), "Фата моргана" Бориса Тягна ( 1937), "Кривавий світанок" О. Швачка ( 1956), "Пе-коптьор!" В. Карасьова (1956), "Коні не винні" С. Комара (1956), "Дорогою ціною" М. Донського ( 1957), "Тіні забутих предків" С. Параджанова ( 1964), "Тіні забутих предків" Ю. Суярка ( 1990, відео), "Подарунок на іменини" Л. Осики ( 1991), "Тіні забутих предків" К. Костюкова (1990), "Татарський триптих" Олександра Муратова (2004) за мотивами "Кримських оповідань", перший у світі фільм кримськотатарською мовою.

1. Лазанська Т. І. Коцюбинський Михайло Михайлович [Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2009. - Т. 5 : Кон - Кю. - С. 249. - 560 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0855-4.

2. М. М. Коцюбинський як громадський діяч: Документи, матеріали, публікації. К., 1968

3. Про дружбу Коцюбинського та Лисенка докладно розповідає Н. Шурова у книжці "Я весь був, як пісня".

4. У Чернігові з могили Михайла Коцюбинського вандали вкрали 100-кілограмовий бронзовий бюст [Архівовано 20 грудня 2017 у Wayback Machine.].

5. Сонцепоклонник та його Божі квіти - новини Еспресо TV | Україна. espreso.tv. Архів оригіналу за 7 лютого 2020.

6. Дейша - Коцюбинська Віра Устимівна [Архівовано 15 липня 2015 у Wayback Machine.] // Блог Чернігівської обласної універсальної бібліотеки

7. Леонід Смілянський. Михайло Коцюбинський. - К.: Молодь, 1968. - 157 с.

8. Oboz.ua. "Татарський триптих" - Новости на Киев 2000. www.kiev2000.com. Архів оригіналу за 20 вересня 2017.

9. Літературно-меморіальний музей М. М. Коцюбинського [Архівовано 31 серпня 2014 у Wayback Machine.] // © Вінницька міська рада, 07 травня 2012

10. Вінницький літературно-меморіальний музей М. М. Коцюбинського [Архівовано 27 вересня 2013 у Wayback Machine.] // © 2008 Вінницький обласний краєзнавчий музей

11. "Тіні" над Музеєм Коцюбинського [Архівовано 28 вересня 2013 у Wayback Machine.] // "День", 13 квітня 2011

12. Костянець Н.М. Музей М.М.Коцюбинського в Симеїзі (короткий путівник) - "ДрукАрт", 2014

13. Матеріали доповідей І повідомлень учасників Першої науко-практичної конференції "Михайло Коцюбинський І сучасність" [Архівовано 6 березня 2016 у Wayback Machine.] // © ua.convdocs.org

14. Конференції організовані Всеукраїнським товариством сприяння відродженню літературних музеїв М. Коцюбинського в Криму. Ініціатори конференцій: професор В. В. Навроцький та доцент, член Національної спілки письменників України Вадим Оліфіренко

Mykhailo Kotsiubynsky. On the rock. Translated from the Ukrainian by A. Mykytiak // Their land. An anthology of Ukrainian short stories. Edited by M. Luchkovich. New York: Svoboda press. 1964. 328p.: 77-89

# data[].attributes.attachment_link.title
Коцюбинський Михайло Михайлович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
В українську літературу ввійшов як майстер психологічної прози. Вершинами його художнього стилю критики вважають "Fata Morgana", "Що записано в книгу життя" (1910), "Тіні забутих предків" (1911). У своїх останніх новелах доповнив свій характерний стиль елементами неоромантизму. Народився року в місті Вінниця у дворянській родині.

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський "Тіні забутих предків"

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський Тіні забутих предків 1964

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський "Intermezzo"

# data[].attributes.headline
Михайло Коцюбинський

# data[].attributes.body
Михайло Коцюбинський