# data[].attributes.body
שלום, אני רוזה ואני מנהלת מעון לילדי זונות בפריז, אני יהודייה ונולדתי בפולין. בעבר הייתי זונה, אבל אני כבר לא מה שהייתי פעם ואפילו לעלות במדרגות לקומה השישית איני בקושי יכולה.

אני דואגת לגדל את כל הילדים לפי הדתות שלהם, לילדים שאין הורים שידאגו להם אני מוצאת בית, חוץ מלמומו. למרות שאכפת לי ממנו, וגידלתי אותו מאז שהיה קטן, אני קצת מפחדת ממנו, שיום אחד הוא יישתגע ויהרוג אותו, אבל דוקטור כץ רק אומר לי לקחת כדורי הרגעה ושזה בסדר.

# data[].attributes.body
שלום,
אני רוזה, נולדתי בפולין כיהודייה, משם נדדתי למרוקו ולאלג'ריה, שם למדתי ערבית והיום אני גרה בצרפת. אני גרה בקומה השישית, בלי מעלית, אתם מאמינים? הרגליים שלי הן לא מה שהיו פעם, הן בקושי גוררת את ה95 קילוגרמים שלי במדרגות. פעם הייתי צעירה ויפה, אפילו עסקתי בזנות, היום אני ממשיכה להתאפר אבל נראה שאפילו השיער שלי כבר לא רוצה להישאר.

טוב שיש לי את מומו, מומו הוא אחד מילדי הזונות שאני מטפלת בהם ונקשרתי אליו קצת יותר מידי. בדרך כלל רב הילדים לא נשארים להרבה זמן, אני מוצאת להם בית קבוע. בשנה האחרונה כבר הפסקתי לקבל תשלומים עליו ועל עוד כמה ילדים, אבל אני משאירה אותם איתי. מומו עוזר לי, הוא נשאר לצידי ומשמש לדוגמה לשאר הילדים, לפחות מתי שהוא לא עושה צרות.

השם האמיתי של מומו זה מוחמד, הוא ילד ערבי, לא שיש לי בעיה עם זה, אני הגונה מאוד בעניין הגזע, רק מקווה שהדעות הקדומות לא נכונות. זאת לא עבודה קלה לטפל בהם, במיוחד לא לי, שכבר מגיע לי לנוח אחרי שעברתי את השואה. אבל אתם יודעים, אני כבר זקנה ועייפה, אבל בתוך ליבי יש לי מקום חם אליהם.

# data[].attributes.headline
מיה אוסטרובסקי

# data[].attributes.subject
מיה אוסטרובסקי

# data[].attributes.body
קוראים לי רוזה ואני מטפלת בילדי זונות במהלך היום.פעם הייתי צעירה ויפה, אבל עכשיו זו הדרך היחידה שלי להתפרנס. אני מנהלת מעון יום ומטפלת בילדים שלהם בגלל שבצרפת אסור להן לגדל ילדים.

יש ילד אחד שנשאר אצלי באופן קבוע כבר 11 שנים, וקוראים לו מומו. אני מאוד אוהבת אותו, למרות שלפעמים הוא מאוד בעייתי. אני מטפלת בו כבר הרבה שנים, אבל לצערי הייתי צריכה להקטין אותו בשלוש שנים כדי שישאר איתי.

כל פעם באים אלי פחות ופחות לקחות, וכבר לא נשאר הרבה כסף. אני כבר חולה וזקנה, אבל העיקר שאין לי סרטן. הוא תמיד מנסה לעזור, הוא עושה מופעי רחוב ועוזר עם הילדים, אבל לפעמים הוא גם מסבך דברים.

אני מאוד מפחדת שהוא יגדל להיות כמו אבא שלו, למרות שאף פעם לא סיפרתי לו מי הוא.

# data[].attributes.body
אני רוזה ואני מנהלת מעון לילדי זונות בפריס למרות שאני יהודיה. נרצחתי בשואה למרות שהמשכתי לחיות כך שלצערי אני עוד בחיים. אני מנהלת מעון לילדים שאלוהים לא ממש חשב עליהם והם הגיעו אליי. בכל מקרה עדיף לא לדבר על כך כדי שהמשטרה לא תבוא. גם עליי אלוהים לא נתן יחס מיוחד כך שאני כאן, אחרי 50 שנות עבודה, אבל לפחות אין לי סרטן ככה שעולם עדיין לא ניסה לגמור אותי.

# data[].attributes.body
נעים מאוד אני רוזה, אני אישה יהודיה שורת שואה, לשעבר זונה. כיום אני מגדלת כמה ילדי זונות שמתרוצצים אצלי בדירה ומחרבנים בכל פינה.
אני מבוגרת והמשקל שלי עוזר לי לעלו שש קומות.
החיים שלי לא פשוטים גם עכשיו וגם בעבר. בתור יהודייה שעברה את אושוויץ, הגטרל כנראה מעולם לא חיבב אותי.
לפחות כך חשבתי עד שהגיע מומו. אח מומו איזה ילד מקסים, שלא תבינו אותי לא נכון הוא משגע אותי, בגללו אני כל היום אוספת קקי של ילדים מכל פינה בבית. אבל יש בו משהו מיוחד, אני יודעת.
מומו יודע שאני מקבלת תשלום כדי לגדל אותו, אבל הוא לא מבין שזה חסר משמעות בשבילי, הכסף מבחינתי הוא רק לאוכל ומוצרים נחוצים, אני לא חושבת שלמומו יש שום ערך כספי שבעולם, ואם אני הייתי במקום אימו, בחיים לא הייחתי מוסרת אותו.

# data[].attributes.body
אני רוזה. אני יהודיה שורדת אושוויץ וכיום אני מתגוררת בפריס. אני מגדלת בדירתי ילדים בני זונות ואני בעצמי זונה לשעבר. ילד אחד בשם מוחמד אני הכי אוהבת מבין כולם, הוא כמו בן שלא היה לי, ואפילו המשכתי לגדל אותו גם אחרי שסיימתי לקבל עליו תשלום. הוא לא יודע את זה, אבל שיקרתי לממשלה לגבי הגיל שלו כדי שהם לא יקחו אותו ממני. בגלל זה הוא למד עם בני 10 כשהוא בעצם היה בן 14.
אני מפחדת לעלות במדרגות לבד כי מצבי הבריאותי לא טוב במיוחד, וכפי שזה נראה זה לא הולך להשתפר.
אני מאוד עצובה, פעם מומו החליט לעשות צואה בכל הבית ואני בכיתי בחדר שלי.

# data[].attributes.body
שמי הוא רוזה. אני מגדלת ילדי זונות במעון. אני ניצולת אושוויץ, פחות זקנה משניתן לחשוב, פעם הייתי ממש יפה. המשקל שבא עם הגיל מפריע לי לעלות את שש הקומות עד הבית שלי. יש הרבה ילדים שעוברים דרכי, חלקם לתקופות קצרות מאוד, אבל יש כמה שנשארים איתי כבר שנים ארוכות ("לא אוכל לומר לכם כמה ילדי זונות ראיתי עוברים אצל גברת רוזה, אבל רק מעטים נמצאו שם לתמיד כמוני." עמ' 13).

בפרנסה כמו שלי צריך להזהר מלאהוב ילדים. הם יכולים להיעלם בכל רגע נתון. גם ילדים שנשארים אצלי יותר זמן, כמו מואיז - לא תמיד משלמים עליהם. זה מתסכל אותי ואני לפעמים מתעצבנת עליהם גם אם זה לא באשמתם. באופן אכזרי, יש משהו מרגיע בזה שאיש לא מתעניין במומו, ושהתשלום עליו מדויק כמו שעון. אני לא מתעצבנת עליו בהקשר הכלכלי, לא מפחדת שכל רגע מישהו עלול לקחת לי אותו, וזה מאפשר לי, למרות שאני יודע שזה מסוכן, להיקשר אליו קצת יותר.  ("ידעתי שעבור גברת רוזה אני משהו יציב" עמ' 16; "..ואני ידעתי שהיא אוהבת אותי יותר מכל הילדים" עמ' 14). אני מרחמת על כל הילדים האלה ("אם מישהו מפסיק לשלם, אני לא בועטת אותו החוצה" עמ' 15). גם אכפת לי מהזהות והעתיד שלהם, למשל את בנניה דאגתי לשלוח לשכונות השחורות, כדי שיתרגל לאנשים עם צבע עור דומה לשלו. שכנה מקסימה שלנו שמקיימת את עצמה - שמו שהייתי עושה בעצמי, מזמן - עמדה בסכנה מול המשטרה, ומיד נענתי לבקשתה והעדתי עבורה עדות שקר. כמו שכל אחת הייתה עושה עבור מי שהיא אוהבת.

# data[].attributes.body
שמי רוזה, גברת רוזה. אני יהודייה מפולין, שורדת שואה עם זכרונות וסיוטים שמלווים אותי עד היום. בעבר, כשהייתי צעירה ויפה ונחשקת, עבדתי בתור זונה. היום, בערך 50 קילו אחר כך, אני מתפרנסת מניהול מעון לילדי זונות. אני מטפלת בילדים ודואגת להם למרות שאלוהים יודע שזה עולה לי בבריאות הנפשית שלי.
הגדול בילדים שבהם אני מטפלת, מומו, הוא מבחינתי הבכור שלי. הוא נמצא אצלי שנים רבות והקשר בינינו חזק ובלתי ניתן להפרדה. גם כשהוא גורם לי לבכות וגם כשהוא מתסכל אותי, הוא עדיין מומו שלי. בן הלוויה האהוב עליי.

# data[].attributes.body
שמי רוזה . אני אישה יהודיה ששומרת על עצמה עד יומי האחרון מכל האנשים שמנסים לתחמן אותנו . יש לי ילד שקוראים לו מומו ולא משנה לי מה יגידו הוא שלי ואני רוצה לראות מישהו שיוכיח אחרת . אני ומומו עברנו כמה דברים ביחד וכמה ריבים ובעיות אמון קלות אבל כל זה מתגמד ליד להיות לבד בעולם לגמרי , ולזה אני עוד לא מוכנה לא עד יום מותי .

# data[].attributes.body
שלום, שמי גברת רוזה, אני במקור מפולין אבל אני כרגע בצרפת. גרתי גם במרוקו ואלג'יר כי היו שם הזדמנויות עבודה בשבילי. אני הייתי פעם זונה אבל החלטתי לעבור למקצוע שיותר תואם את גילי, מנהלת מעון ילדים. אני כמו אמא בשביל הרבה מהילדים אצלי במעון. להרבה מהם אין אמהות ואני צריכה לדאוג להם, למרות שהוריהם לא משלמים לי, אני פשוט מרגישה שאני לא יכולה לשלוח את הילדים האלו לסעד.(ביסוס: היא לא שולחת אותם) אני מאוד אוהבת את הבכור אצלי, מומו, הוא ילד רגיש וטוב אבל לפעמים אני דואגת לו. הוא לפעמים עושה דברים לא הגיוניים ואני לא יודעת מה לעשות. הפחד הכי גדול שלי זה שזה תורשתי ושיהיה כמו הוריו.

# data[].attributes.body
שמי רוזה. עברתי הרבה בחיי, ונראה שהסוף לא הולך להיות יפה כל כך. אני יהודייה מפולין, וכעת אני חיה בצרפת. כמבן, בין לבין הייתה שואה ליהודים, ואני נשלחתי למחנה השמדה לאושוויץ, אבל אינני מתייחסת לזה כתקופה משמעותית בחיי. לאחר שהסתיימה המלחמה, עזבתי את פולין נאלצתי לקיים את עצמי. לאישה כמוני לא היו המון אופציות, ולכן נאלצתי לעסוק במקצוע העתיק ביותר בעולם. כיום, אני שמנה וזקנה, וכבר לא יפה כפי שהייתי פעם. כיום אני מתקיימת מגידול ילדי הזונות של שכונות העוני בפריס. אינני מרוויחה הון; אני בקושי מקבלת את ההמחאה החודשית שאני צריכה על כל ילד. אבל אני ממשיכה במלאכתי. אני שומרת על הילדים האלה מתוך חובה מוסרית, ויותר מזה, בגלל שאני אוהבת אותם. הילד המבוגר והאחראי ביותר שגר אצלי הוא מומו. אני אוהבת אותו מאוד והוא עוזר לי ודואג גם לי. אבל לא מזמן גילה שגם הוא נמצא אצלי בזכות המחאה שאני מקבלת, והוא בכה ועיבד את האמון בי. אבל אני אעשה כל מה שבכוחי כדי לשמור על הילד הסקרן והשובב הזה, בעיקר מפני עצמו.

# data[].attributes.body
רוזה:

גיל: 65 מין: נקבה דת: יהדות משקל: 95 ק"ג

אני עסקתי בזנות עד גיל 50, ואז עשיתי הסבה מקצועית ואני שומרת על ילדי זונות. מומו הוא הילדת שאני שומרת עליו הכי הרבה שנים.

תכונה: מתוסכלת (אחת המרסנת את רגשותיה ככל האפשר)
בתקופה שהילדים חיקו את מומו ועשו צרכים ברחבי הבית רוזה הייתה חוזרת ו"צונחת לכורסה ובוכה". היא לא השתמשה באלימות או צעקה, אלא הכילה בתוכה את כל התסכול.

# data[].attributes.body
שלום,
קוראים לי גברת רוזה.
כיום יש לי מעון ילדים, כולם ילדים של זונות.
למרות שקשה לראות זאת, פעם הייתי יפה ובמקום לגדל ילדים הייתי זונה.
אני יהודייה, נולדתי בפולין ולצערי גם הייתי צריכה לשרוד את השואה.
בניגוד לנעוריי היום אני זקנה, שמנה ומעל הכל המצב הבריאותי שלי רע.
אם כל זה לא מספיק כדי להוכיך שאני מסכנה, המעון שלי נמצא בקומה שישית ואין מעלית.
במעון שלי יש שבע ילדים ובכל אחד מהם צרה משל עצמה.
אני אתן לכם דוגמה, הבכור במעון שלי, קוראים לו מומו. אחת מהצרות שהיו לי זה כשהוא גילה שמשלמיםם לי כדי שאני אטפל בו. הוא חשב שאני לא אוהבת אותו! זה לא יכול להיות רחוק יותר מהמציאות, למרות שלפעמים הוא משגע אותי.

# data[].attributes.body
שלום, שמי גברת רוזה. אני אישה יהודיה בשנות השישים לחיי אשר מנהלת מעון לילדי זונות בבלויל שבפריז. אני גרה בבניין ללא מעלית בקומה השביעית ובהתחשב במצבי הבריאותי הלא מזהיר מאוד קשה לי לעלות לדירתי. אני ילידת פולין, ובשואה גם נלקחתי לאושוויץ אך יצאתי משם. אני מתייפחת הרבה וקשה לי כאשר הילדים מתפרעים. לדוגמה כאשר מומו שידל את כולם לחרבן לי בכל פינה בבית, הצמדתי את ראשי לידי ובכיתי המון, קשה לי בגילי. כאשר הורים אינם משלמים את ההמחאות שמגיעות לי בשל טיפול בילדיהם, אני מאיימת שאשלח אותם ללשכת הסעד, אך איני מסוגלת לעשות להם דבר כזה. מומו נמצא אצלי הכי הרבה זמן מכל שאר הילדים, והוא הדבר החשוב לי עלי אדמות. בנוסף אני אישה מאוד חרדתית, כנראה בגלל מה שעברתי במלחמה ולפעמים כשאני עולה במדרגות אני אומרת לילדים שעוד אמות על המדרגות האלו.

# data[].attributes.headline
ליאור חצרוני

# data[].attributes.subject
ליאור חצרוני

# data[].attributes.body
שלום, אני גברת רוזה, נולדתי בפולין כילדה יפה ויהודייה. כן, אני יהודייה ואפילו עסקתי בזנות במרוקו ובאלגיריה. מאז מלחמת העולם השנייה היו לי חיים קשים ולפעמיים אני נזכרת ברגעים שלי בגטו וזה שהצלחתי לברוח. מאז הפכתי להיות שמנה וחולה כמעט תמיד.
מומו תמיד היה משהו משמעותי בשבילי, תמיד אהבתי את הבגרות שהיתה לו ואת ההבנה של משמעות החיים.  תמיד אהבתי אותו כמו אם היה לי בן אחר ואני שמחה שברגעים האחרונים שלי אני הצלחתי לראות את מומו יותר ויותר.

# data[].attributes.headline
יובל נוקראי (מתוקן)

# data[].attributes.subject
יובל נוקראי (מתוקן)

# data[].attributes.body
היי, אני רוזה, אישה יהודייה מבוגרת עם מצב בריאותי לא משהו... בעבר קיימתי את עצמי ועבדתי כזונה, אך היום אני כבר מבוגרת. אני מנהלת בית ילדים לילדי זונות בבניין קטן בבלויל שבצרפת, ומגדלת 6-7 ילדים בעזרת ההמחאות של ההורים שלהם. כשההמחאות לא מגיעות, אני לא זורקת ילדים לרחוב. אני חושבת שזה מעיד על רחמנות ונחמדות. אחד הילדים, קוראים לו מומו והוא הילד החביב עליי ביותר ("...היא הושיבה אותי על הברכיים ונשבעה לי שאני הדבר היקר ביותר שיש לה עלי אדמות") אף על פי שלפעמים הוא עושה שטויות שגורמות לי לצאת מדעתי ("היא הייתה נכנסת, מריחה את החרא ומתחילה לצרוח: 'זה אושוויץ! זה אושוויץ!'). אני ניצולת שואה, הגעתי מאושוויץ, אז אתם יכולים להבין את הקושי בחיים שלי. ("מאז שיצאתי מאושוויץ, יש לי רק צרות.")
אני קצת חרדתית, אחרי הכל אושוויץ לא משאיר אותך עם זכרונות מתוקים.. ("כי גרשו אותה לאושוויץ של היהודים"). כרגע אלו הם חיי, לא מרגשים מידי.

# data[].attributes.body
אני רוזה, אישה מבוגרת שחיה בצרפת, יהודייה, שמנה לא בריאה, ובשביל להתעלות מעל הכל אני מנהלת מעון לילדי זונות.

המעון שלי נמצע בדירה שלי בבניין בקומה השישית, ובבניין אין מעלית, כמה כיף לי! עוד משהו שכדאי שאומר הוא שאני ניצולה מאושוויץ ועדיין יש לי סיוטים משם.

אני מטפלת בשבעה ילדים שזאת לא עבודה קלה בכלל. יום אחד, הילד הבכור ששמו מומו, גילה שמלשמים לי לטפל בהם, וזה ממש פגע בו. הוא התחיל לחושב שאני לא באמת אוהבת אותו אבל זה ממש לא נכון, כי באמת שאכפת לי ממנו (למרות שלפעמים הוא ממש מקשה עליי)...

# data[].attributes.body
שלום, קוראים לי רוזה ואני יהודיה.
לצערי חייתי בתקופת השואה ועד עכשיו אני חווה את זה יום יום מחדש. כשהייתי צעירה ויפה קיימתי את עצמי . אני גרה בקומה שישית בשכונה מוזנחת בצרפת ואצלי גרים במעון ילדי זונות שבהם אני מטפלת וכך אני מקבלת כסף על כל ילד. הילד הכי בוגר שחי אצלי הוא מומו שאותו אני אוהבת יותר מכולם אך הוא לא מבין את זה. לפעמים הוא מציק אז אני מגנה אותו אבל זה אף פעם לא משנאה.
אני ומומו חוששים מהרגע שבו גופי יפסיק להילחם ויוותר על החיים, כי אני האדם היחיד שיש למומו הערבי החמוד והקטן שלי.

# data[].attributes.headline
עילאי מור-אל

# data[].attributes.subject
עילאי מור-אל

# data[].attributes.body
שמי רוזה, נולדתי בפולין ואני גרה בצרפת, אני אישה יהודייה ששרדה את אושוויץ, יש לי עדיין סיוטים מהשואה, וזה גורם לי להרבה עצב. אני גרה בשכונה ענייה בצרפת בקומה שישית ללא מעלית. גרים אצלי שישה ילדים, הגדול מבניהם נקרא מומו, הוא פעם אחת גילה שמשלמים לי בשביל לגדל אותו והוא נפגע קשות, אז אני החלטתי לנסות להסביר למומו שאני אוהבת אותו לא משנה מה והוא הדבר בכי יקר בשבילי על האדמה.

# data[].attributes.body
אני פעם הייתי ״צעירה ויפה״, נולדתי בפולין אבל קיימתי את עצמי במרוקו ואלג׳יריה. אבל אחרי חיים של נעורות רדפו אותי כיהודייה. מאז אשוויץ יש לי רק צרות בחיים. הזדקנתי וניהיתי חולה ומשקלי כבד מידי לעלות במדרגות. כל צעד במדרגה מקרב אותי יותר ויותר למוות. אם הייתי בשכונה יותר עשירה אולי הייתה לי מעלית, מומו חושב שמגיע לי מעלית. אני מטפלת בילדים של נשים שהן כמו שאני הייתי, מומו הוא אחד מהם. ערבי חמוד, אנחנו מדברים בערבית ביחד הרבה, למדתי מהתקופה שקיימתי את עצמי. השיער שלי כבר אפור ואני פוחדת שזה גם יעלם לי. הלוואי הייתי נשארת עם יופיי.

# data[].attributes.body
שמי הוא רוזה, גילי הוא 65 ואני יהודייה, אבל תקראו לי גברת רוזה כמו שכולם קוראים לי.

בריאותי לא טובה גם בגלל התשעים וחמישה קילוגרם המקשה עליי מאוד את התנועה ואפשר לחלוטין להגיד שאני אישה שמגיע לה מעלית!

נולדתי בפולין,חוויתי את זוועות אושוויץ ומאז חרדות ופחדים לא נותנים לי מנוח. קיימתי את עצמי במרוקו ובאלג׳יריה ומשם אני יודעת את השפה ערבית. פעם הייתי באמת אישה יפה אבל אחרי כל מה שעברתי שום דבר לא נשאר אותו דבר.

לשם פרנסה, אני מנהלת מעון חשאי לילדי הזונות בצרפת.

היה לי חשוב לחנך את הילדים, ללמד אותם על מוצאם ועל הדת שלהם ולחיות כולם ביחד בשלום.

במעון הכרתי את מומו ועימו יש לי קשר מיוחד משאר הילדים במעון,קיבלתי אותו כשהיה בן שלוש ועד היום הוא אצלי הוא הותיק מבין כולם, כי לרוב הילדים במעון הולכים ובאים, אפילו שיקרתי בקשר לגילו של מומו שישאר עוד אצלי..

לא אשקר לא היה קל עם מומו לפעמים היה מחזיר אותי לזוועות אושוויץ כאשר היה מחרבן בפינות הבית והייתי חוזרת ורואה את מה שהוא עשה. ״הייתי מריחה את החרא הייתי צונחת יחד עם החבילות לכורסה ובוכה״, גם כשגילה שאני מקבלת תשלום כל חודש עליו הייתי צריכה להשבע לו שאני באמת אוהבת אותו, מומו חיפש תשומת לב והייתי צריכה להיות שם בשביל לתת לו.למרות הכל הוא היה עוזר לי עם שאר הילדים בגלל שאני כבר מבוגרת וקשה להתמודד עם כל הילדים לבד.

הרגשתי שמומו הוא כמו הבן שלי ואהבתי אותו ללא תנאים.

# data[].attributes.body
שמי רוזה. מבוגרת, יהודייה וגרה בצרפת. נולדתי בפולים, ברחתי מאושוויץ והצלחתי לשרוד את השואה.  עדיין יש לי סיוטים מהשואה, וזה גורם לי להרבה כאבים. זה לא יסתיים עד שאמות. אני אוהבת להתאפר מכיוון שאני כבר לא נראת טוב כמו שהייתי כשהייתי צעירה. אני גרה בקומה השישית בדירה ואין בו מעלית. מאוד קשה לי לעלות ולרדת את כל המדרגות. אני מטפלת בילדים של זונות ומקבלת על כך פרנסה. בביתי יש ילדים רבים, אבל אני הכי אוהבת את מומו. הוא אצלי מאז שהוא בן שלוש, מכיוון שההורים שלו עזבו אותו. הוא מאוד בוגר וחכם לגילו, אך זה אושה אותו קצת רגיש.

# data[].attributes.body
אני רוזה. הייתי צעירה ויפה ונהגתי לקיים את עצמי במרוקו ואלגיריה. אני נולדתי בפולין ואני יהודייה. אני גרה בקומה השישית בבית במעונות של שחורים ואני שומרת על ילדים של נשים שמקיימות את עצמן כמו שאני עשיתי. לפעמים הילדים האלה יכולים להיות מטרד עצום והם ממש מזכירים את הנאצים יימח שמם. ישילד אחד שקוראים לו מומו. אני אוהבת את מומו, הוא הילד הגדול בבית. לפעמים הוא ממש עושה לי את המוות. פעם הוא החליט שכואבת לו הבטן והתחיל לחרבן בכל הדירה ואני לא ידעתי מה לעשות עם עצמי כבר. כל הילדים התחילו לחרבן ביחד איתו והבית היה מסריח ומגעיל וממש כמו אושוויץ. הילדים האלה באמת, אם כולם היו עושים כמוני הגרמנים יימח שמם כבר היו מתנדפים. מומו הוא אחד הערבים היחידים שיודעים יידיש והוא מדבר איתי ביידיש לפעמים. אני הוגנת ואכפתית. אני מקפידה בענייני הגזע אחרי מה שהנאצים יימח שמם עשו ("היא (גברת רוזה) תמיד הייתה תמיד הוגנת מאוד בעניין גזע. למשל:היה אצלנו ילד בשם מואי, ולו היא קראה ערבוש מטונף, אבל לי לא). אני מאוד מפחדת שלשכת הסעד תבוא ושמישהו ילשין עלינו וכשהילדים האלה מעצבנים אותי אני מאיימת עליהם ככה. יום אחד מומו בא אליי ותבע את אמא שלו. אני כל כך פחדתי שהוא רוצה לעזוב אותי. אמרתי לו שהוא שחצן ושאמא שלו לא תרצה אותו אם הוא ימשיך להיות עבריין כזה.

# data[].attributes.attachment_link.title
תמונה של גברת רוזה- כל החיים לפניו

# data[].attributes.body
שלום, שמי רוזה ואני מנהלת מעון לילדי זונות בדירתי שנמצאת ברובע שרוב שוכניו ממוצא צפון אפריקאי. בצעירותי עסקתי בתחום זה לכן אני מבינה ללב אימהות הילדים שאצלי. הדירה שלי נמצאת בקומה שש ואין לנו מעלית בבניין אבל אני מצליחה למרות גילי לעלות ולרדת במדרגות. אני בעצמי יהודייה אבל רוב הילדים במעון שלי ממוצא אפריקאי וערבי. בזמן מלחמת העולם הראשונה הגרמנים לקחו אותי לאושוויץ ועדיין יש לי סיוטים משם, אבל אני לא אוהבת לדבר על זה. אני כבר לא נראית טוב כמו שהייתי בצעירותי לכן אני דואגת לעשות כמיטב יכולתי בשביל להיראות טוב.
לאחד מהילדים אצלי קוראים מוחמד והוא הוותיק ביותר אצלי. הוא ילד מיוחד ואינו כמו כל השאר. יש בו בגרות ייחודית לגילו. הוא עוזר לי בטיפול בילדים הקטנים ומגלה אחריות רבה.
אני לא יודעת מה הייתי עושה בלעדיו.

# data[].attributes.body
קוראים לי רוזה, אני אישה יהודייה. בעברי התקיימתי מזנות, אך כיום בגיל מבוגר יותר אני מנהלת מעון לילדי זונות ומטפלת בהם. אני גרה בבניין בקומה שישית, זה קצת מתיש  אותי בגלל שאין מעלית.
גרים אצלי שבעה ילדים, הטיפול בהם דורש מאמץ רב, אבל הגדול מבינהם, מומו, עוזר לי קצת. הוא אצלי מגיל שלוש, אז אנחנו קרובים, פעם הוא גילה שמשלמים לי בשביל לטפל בו והוא כל כך נפגע, הייתי צריכה להסביר לו שככה העולם עובד.
אני ניצולת שואה ועדיין יש לי סיוטים מאושוויץ, זה בעצם הפחד הכי גדול שלי.
אני כבר לא יפה וצעירה, יש לי שיער אפור נושר, ואני חוששת מלהתקרח.

# data[].attributes.body
אני רוזה. אני מנהלת בית לילדים של זונות שהחוק אוסר עליהן להחזיק בהם. אני יהודה ילידת פולין ניצולת אושוויץ שהולכת ומתה אוטוטו. מתוך הילדים שאני מטפלת בהם מומו הוא הכי חשוב לי, אני פוחדת מהמחשבה שמומו לא יאהב אותי חזרה, או שיחשוב שאני לא אוהבת אותו. אני כן. ("גברת רוזה ראתה שאני עצוב והסבירה לי ..... היא הושיבה אותי על הברכיים ונשבעה לי שאני הדבר היקר ביותר שיש לה עלי אדמות")

# data[].attributes.body
אני גברת רוזה. אני זקנה, שמנה, יהודייה ניצולת שואה, שנהגה פעם להיות זונה וכיום אני מטפלת. יש לי מעון לילדי זונות, הוריהם משלמים לי ואני מטפלת בהם. קשה לי נורא, רק צרות יש לי, והילדים האלו עדיין לא מכבדים אותי. הילדים לא מעריכים את מה שאני נותנת להם, ועוד בקומה שישית ללא מעלית. קשה לי לעלות ולרדת במדרגות עם משקלי הרב. אני אמות בסוף ממצבי, אחרי כל מה שעברתי, אחרי אוושוויץ, המדרגות הן אלו שיהרגו אותי.

קיימתי את עצמי במרוקו ואלג'יר אחרי השואה, ולכן אני יודעת ערבית ויכולה לדבר עם מומו בערבית, והוא מדבר איתי ביידיש. הילד הוא ילד גדול, צריך לעזור לי והוא עושה זאת לרוב, אך עדיין ברוב חוצפתו דרש את אימו, שאל אליה, כאילו איני מספיקה "כשהתחלתי לתבוע את אימי, כינתה אותי גברת רוזה שחצן קטן ואמרה שכל הערבים דומים – תן להם אצבע והם ירצו את כל היד" (עמוד 14) . מומו הוא הילד האהוב עלי מכולם, ואני הזכרתי לו את זה כששאל על ההמחאות שאני מקבלת עבורו. אני מקבלת המחאות מהורי הילדים, ילדי הזונות, אך גם הן אינן מספיקות לקיום בבניין עם מעלית, והן לא המחאות גדולות במיוחד.

# data[].attributes.body
ברכות, אני רוזה פעם הייתי יפה וצעירה, היום גילי לא הטיב עמי אני תשושה ועייפה מהגורל המר של החיים. אני עומדת להתעלף כל פעם שאני עולה את גרם המדרגות הארור הזה 6 קומות!!! בבניין העלוב הזה עם כל השחורים מאפריקה בחלק הרע של פריס.
בעברי קיימתי את עצמי במרוקו וגם באלג'יריה, למדתי ערבית בדרך וכיום אני מגדלת את ילדי הזונות המקומיות, בעיקר כדאי להביא פרנסה אך גם כי אני מבינה מה הן עוברות ומרגישה מחויבות לעזור. למרות שאם אמצא עוד פעם אחת קקי בפינת הבית אעיף את אחד הילדים האלו!
הזוועות של פלנטה אושוויץ עדיין רודפות אותי, הרעש הבלתי נגמר והנאצים הארורים ירדפו אותי ליומי האחרון. אני הכי אוהבת את מומו - הילד הערבי שנמצא עימי תקופה, למרות שלאחרונה הפושטק עושה בעיות שגילה שאני מקבלת המחאות בעבורו. אבל הוא יתגבר על זה אני רואה שהוא שונה מהשאר, יותר בוגר יותר חשוף לזוועות העולם. מאוד מפתיע אותי שהוא לא מפחד ממבוגרים ודווקא ניגש אליהם בכריזמיות של ממש. אני מקווה שהחיים יהיו טובי אליו ואני זקוקה לו גם רגשית וגם שיסחוב אותי במדרגות מעלה ומעלה ומעלה.

# data[].attributes.body
רוזה:

שלום, אני רוזה. אני מנהלת בית של ילדים של זונות שמביאות לי אותם כדי שהרשויות לא ייקחו אותם. נולדתי בפולין וחייתי שם בצעירותי. שנים רבות התפרנסתי מזנות במרוקו ובאלג'יריה אז אני יודעת לדבר ערבית. בגלל שאני יהודיה, לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה לקחו אותי לאושוויץ ולמזלי איכשהו שרדתי את המחנה, ועכשיו אני גרה עם הילדים בצרפת. המון הורים לא משלמים על הילדים שלהם ואני מתה להעיף אותם מהבית! הם כל היום מחרבנים לי בבית ועושים לי בלגאן. אני כבר זקנה וחולה ואין לי את הכוחות להתמודד עם הילדים האלה. יש ילדים שאני אוהבת ויש כאלה שאני שונאת אבל מכולם אני הכי אוהבת את מומו. בזמן האחרון הוא גילה שמשלמים לי כדי לדאוג לו אבל אני באמת אוהבת אותו והוא חשוב לי.

# data[].attributes.body
רוזה:

שלום, אני רוזה.

אני מנהלת בית של ילדים של זונות שמביאות לי אותם כדי שהרשויות לא ייקחו אותם.

נולדתי בפולין וחייתי שם בצעירותי. שנים רבות התפרנסתי מזנות במרוקו ובאלג'יריה אז אני יודעת לדבר ערבית.

בגלל שאני יהודיה, לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה לקחו אותי לאושוויץ ולמזלי איכשהו שרדתי את המחנה, ועכשיו אני גרה עם הילדים בצרפת. המון הורים לא משלמים על הילדים שלהם ואני מתה להעיף אותם מהבית! הם כל היום מחרבנים לי בבית ועושים לי בלגאן. אני כבר זקנה וחולה ואין לי את הכוחות להתמודד עם הילדים האלה. יש ילדים שאני אוהבת ויש כאלה שאני שונאת אבל מכולם אני הכי אוהבת את מומו. בזמן האחרון הוא גילה שמשלמים לי כדי לדאוג לו אבל אני באמת אוהבת אותו והוא חשוב לי.

# data[].attributes.body
שמי רוזה, אני אישה יהודייה מבוגרת גדולת מימדים. נולדתי בפולין והצלחתי לעבור אפילו את השואה. הגעתי לצרפת זמן קצר אחרי ועכשיו אני מגדלת שבעה ילדים קטנים בביתי, הורם שולחים לי המחאות, לרוב. אני לא זורקת ילדים לרחוב, אף פעם, אפילו שלפעמים ממש מתחשק לי. הדירה המחורבנת שלי בקומה השישית בלי מעלית, דבר שגורם לי לפקפק אם יש אלוהים. איך אפשר לעבור את אושוויץ ושעדיין יהיה לך קארמה רעה כל כך.

# data[].attributes.body
שמי הוא רוזה אבל מומו קורא לי גברת רוזה. אני אישה יהודיה מבוגרת ואני לא במצב בריאותי טוב. אני ניצולת שואה וכיום אני מגדלת ילדי זונות בבית שלי בקומה השישית בפריז.

רוב הילדים מתחלפים, יש כאלה שנשארים לישון ויש כאלה שרק באים ליום בזמן שהאמהות שלהם עובדות, אבל יש ילד אחד בשם מומו. הוא שם מגיל 3 בערך והוא האהבה שלי בחיים. מומו חשוב לי מאוד ואני חשובה לו מאוד. הוא כמו המשפחה שלי ואני שומרת עליו אפילו שלא תמיד מגיע לי תשלום חודשי עליו... בשביל מומו אני כמו אמא שלו כי אין לו אמא בחיים ובשבילי הוא כמו הבן שלי. אני כבר זקנה והוא שומר עליי.

כל חיי אני שורדת, שרדתי את השואה ואת אושוויץ בתוכה, שרדתי גם כשהייתי צעירה ובלי הרבה כסף וגם עכשיו אני שורדת, אמנם בלי מעלית אבל שורדת. לדוגמה, כשקשה לי לעלות במדרגות כי זה שש קומות, מומו מביא את הבחורים שירימו אותי למעלה לדירה שלנו. באמת, אין על מומו שלי ואני לא יודעת מה יעשה כשלא אהיה פה...

# data[].attributes.headline
דורון ורבין 

# data[].attributes.subject
דורון ורבין 

# data[].attributes.body
אני גברת רוזה. אני יהודייה שנולדה בפולין אני גם עבדתי במרוקו ובאלג'יר. אני נשלחתי לאושוויץ אבל ברחתי ושרדתי את השואה. אני אוהבת להתאפר ולנסות לחיות את החיים בשלווה, מכיוון שאני ראיתי כל כך הרבה זוועות. כל היום אני מטפלת בילדים של הזונות, אז מגיע לי פעם בשבוע להתאפר, להתלבש יפה וללכת לשבת בכיכר לכמה שעות, אתם יודעים, רק כדי להתרחק מהכאוס שמתחולל בדירה. אחד הילדים שעושה לי צרות בדירה הוא מומו. הוא ילד ערבי של זונה שלפחות בשבילו אני מקבלת כסף כל חודש בלי בעיות, ולמען האמת שאני די מחבבת את מומו.  מומו ילד אינטליגנטי מאוד לגילו, והוא מסתכל על העולם בדרך מיוחדת שתמיד גורמת לי לחייך.

# data[].attributes.body
אני רוזה. הייתי צעירה ויפה ונהגתי לקיים את עצמי במרוקו ואלגיריה. אני נולדתי בפולין ואני יהודייה. אני גרה בקומה השישית בבית במעונות של שחורים ואני שומרת על ילדים של נשים שמקיימות את עצמן כמו שאני עשיתי. לפעמים הילדים האלה יכולים להיות מטרד עצום והם ממש מזכירים את הנאצים יימח שמם. ישילד אחד שקוראים לו מומו. אני אוהבת את מומו, הוא הילד הגדול בבית. לפעמים הוא ממש עושה לי את המוות. פעם הוא החליט שכואבת לו הבטן והתחיל לחרבן בכל הדירה ואני לא ידעתי מה לעשות עם עצמי כבר. כל הילדים התחילו לחרבן ביחד איתו והבית היה מסריח ומגעיל וממש כמו אושוויץ. הילדים האלה באמת, אם כולם היו עושים כמוני הגרמנים יימח שמם כבר היו מתנדפים. מומו הוא אחד הערבים היחידים שיודעים עברית והוא מדבר איתי בעברית לפעמים. אני הוגנת ואכפתית. אני מקפידה בענייני הגזע אחרי מה שהנאצים יימח שמם עשו ("היא (גברת רוזה) תמיד הייתה תמיד הוגנת מאוד בעניין גזע. למשל:היה אצלנו ילךד בשם מואי, ולו היא קראה ערבוש מטונף, אבל לי לא). אני מאוד מפחדת שלשכת הסעד תבוא ושמישהו ילשין עלינו וכשהילדים האלה מעצבנים אותי אני מאיימת עליהם ככה. יום אחד מומו בא אליי ותבע את אמא שלו. אני כל כך פחדתי שהוא רוצה לעזוב אותי. אמרתי לו שהוא שחצן ושאמא שלו לא תרצה אותו אם הוא ימשיך להיות עבריין כזה.

# data[].attributes.headline
גברת רוזה- יהלי הרשקוביץ

# data[].attributes.subject
גברת רוזה- יהלי הרשקוביץ

# data[].attributes.body
קוראים לי רוזה, אבל מוחמד קורא לי גברת רוזה. זה נחמד שהוא עדיין מתייחס אליי כגברת אחרי איך שאני נראית, ואחרי שעבר כל כך הרבה זמן... אני יהודייה, לכן זה לפעמים מוזר שאני אוהבת ומגדלת את מומו הערבי שמתנהג כמו ערבי, אבל יודעים שזה לא באמת חשוב. פעם, אחרי שהייתי ברכבת לאושוויץ, התקיימתי מעצמי, או כמו שמומו קורא לזה "התקיימת מהתחת שלך", שזה ביטוי קצת מצחיק. היום קשה לי מאוד לרדת למטה, אבל אני מגדלת את מוחמד, מואיז ועוד ילדים שבאים מפעם לפעם. העיקר שהם משלמים מספיק. אבל גם אם האמהות הזונות שלהן לא ישלמו, הם יוכלו להישאר אצלי קצת, אני מבינה אותן.

אני אוהבת את מומו, ולכן אני לפעמים לא מספרת לו הכל, גם לו את זה שהוא יתום ואני מקבלת כסף בשביל לדאוג לו. יש דברים שלא צריך להגיד לילדים קטנים... גם אם הם בוגרים כמו מומו. אני גם צריכה אותו מאוד, והוא יודע את זה והוא הכי עוזר לי מכל ילדי-הזונות- "אתה ילד טוב מומו, תתנהג יפה. תעזור לי. אני אישה זקנה וחולה, מאז שיצאתי מאושוויץ יש לי רק צרות."

# data[].attributes.body
קוראים לי רוזה, אני בת 65 ואני פולניה, יהודייה, ניצולת שואה ולכן לפעמים יש לי התקפי חרדה. אני דואגת לטפח את עצמי ואת המראה החיצוני שלי.
כשהייתי צעירה, עבדתי בתור זונה. ועכשיו אני בעלת מעון לילדי הזונות כדי שלא ישללו מהן את הזכות לגדל ילדים. אני מחביאה אותם מפני השלטון ולשכות הסעד.

מומו הוא הדבר החשוב היחיד  שיש לי בחיי. מומו הוא כל מה שיש שלי וההיפך. וכאשר הוא מתעניין באנשים אחרים, שואל על אימו ומבקר נשים אחרות שיכולות להשלים את תפקיד האם- כואב לי.(" אתה ילד טוב...תעזור לי. אני אישה זקנה וחולה. מאז שיצאתי מאושוויץ, יש לי רק צרות.... חיבקתי את צווארה ונישקתי לה" עמ' 16. )

התכונות שניתן ללמוד ולהבין עליי זה  שאני רגישה, בלתי יציבה וחרדתית (- ניתן לראות זאת בסיטואציות בהן כל מה שמומו  אומר ועושה משפיע עליה מאוד. "היו כל האחרים צורחים יחד איתי וגברת רוזה הייתה מוצאת את עצמה עם שבעה ילדים התובעים את אמם בזעקןת אימים, ועושה ממש התקף של היסטריה קבוצתית. היה הייתה תולשת את מעט השערות שנותרו לה ובוכה בגלל כפיות טובה מליטה את פניה בידיה ובוכה בלי הרף" עמוד 14..

"היא הייתה נכנסת, מריחה את החרא ומתחילה לצרוח: 'זה אושוויץ! זה אושוויץ!, 'כי גירשו אותה לאושוויץ של היהודים" עמוד 11.  )
אך,אני חושבת שאני בעלת חמלה ואכפתיות, ניתן לראות זאת במקרים שהפסיקו לשלם על ילדים האחרים במעון אבל אני עדיין טיפלתי בהם ולא הוצאתי אותם מהמעון.

# data[].attributes.body
שמי רוזה. אני גרה בפריז בבניין דירות בקומה השישית וזה מאוד קשה לי להגיע כל יום עד הדירה בכל המדרגות. מצבי הבריאותי לא בשיאו ואני בת 65.אני ניצולת שואה מאושוויץ ואני מתפרנסת מגידול ילדי זונות בביתי.
מומו, הוא הילד שנשאר אצלי הכי הרבה שנים. כל הילדים  באים והולכים ורק מומו נשאר. בכל פעם שהוא שואל על אמו, אני מרגישה כאילו הוא דוחק אותי לפינה, הרי כיצד מסבירים לילד שהוא ננטש על ידי אמו ושלא אכפת לה ממנו?  יש לנו קשר מיוחד, מומו הוא ילד טוב לב ובוגר. הוא עוזר לי לטפל בילדים הקטנים יותר מכיוון שהוא הכי גדול. "אתה ילד טוב, מומו. תתנהג יפה. תעזור לי. אני אישה זקנה וחולה". אני דואגת ואכפת לי  מכל ילד שעובר אצלי ולא אתן שאף אחד יילקח למוסד. "לכן היא מפחדת לאבד את הילד ומסתירה אותו, כדי שלא יקחו אותו למוסד. היא מוצאת לילד מקום אצל אנשים שהיא מכירה ושיודעים לשמור סוד".

# data[].attributes.body
אני רוזה, אישה יהודייה מבוגרת עם מצב בריאותי לא משהו... אני מנהלת בית ילדים ומגדלת 6-7 ילדים מההמחאות של ההורים שלהם. כשההמחאות לא מגיעות, אני לא זורקת ילדים לרחוב. אני חושבת שזה מעיד על רחמנות ונחמדות. מומו הוא הילד החביב עליי מכולם. אני ניצולת שואה, הגעתי מאושוויץ, אז אתם יכולים להבין את הקושי בחיים שלי. ("מאז שיצאתי מאושוויץ, יש לי רק צרות.")

# data[].attributes.headline
אופק ליטמנוביץ

# data[].attributes.subject
אופק ליטמנוביץ

# data[].attributes.body
קוראים לי רוזה, אני מבוגרת, לא הכי בריאה וניצולת שאני מרגישה מאוד קרובה וקשורה למומו. הוא הילד הכי חשוב ושאני הכי אוהבת מכל הילדים שמגיעים אליי.

אין הנחתום המעיד על עיסתו, אבל אני אישה מבוגרת אז תרשו לי להעיד על עצמי, אני חושבת שאני רחמנית ואמפתית, אם אפסיק לקבל תשלום על ילד, אני לא אזרוק אותו לרחוב, אני אמשיך לטפל בו. – "כאשר ההמחאות בשביל אחד מאיתנו חדלו להגיע, לא הייתה הגברת רוזה זורקת אותו החוצה."

# data[].attributes.headline
"כל החיים לפ

# data[].attributes.body
"כל החיים לפניו" מאת אמיל אז'אר

שיעור ראשון

יש לקרוא את הפרק הראשון והשני (עמודים 9-17).

לאחר מכן עליכם ליצור פרופיל אישי (תעודת זהות) של רוזה

יש להסתפק רק  במידע שמופיע בשני הפרקים הראשונים.

את תעודות הזהות יש להעלות על גבי שלושת הלוחות השיתופיים.

השקף יכלול את הפרטים הבאים בתמציתיות:

1. פרטי מידע על הדמות.

2.מהות הקשר עם מומו.

3.תכונות שניתן ללמוד על הדמות וביסוס הטיעון בדוגמאות.

4.יש לצרף ציור / תמונה שמזכירה לכם את הדמויות כפי שהם נראים בדמיונכם.