# data[].attributes.headline
הבת שלי שמאוד אוהבת ללמוד נשברה מהלמידה מרחוק ולא רצתה לשתף פעולה. הבנתי מאיפה הקושי שלה נבע וניסיתי להקל עליה. אחרי שדיברנו היא ניסתה בהדרגה לחזור לחלק מהמשימות וישבתי איתה על כל המשימות שהיא בחרה לעשות.

# data[].attributes.subject
הבת שלי שמאוד אוהבת ללמוד נשברה מהלמידה מרחוק ולא רצתה לשתף פעולה. הבנתי מאיפה הקושי שלה נבע וניסיתי להקל עליה. אחרי שדיברנו היא ניסתה בהדרגה לחזור לחלק מהמשימות וישבתי איתה על כל המשימות שהיא בחרה לעשות.

# data[].attributes.body
השנה הצטרפתי לבית ספר חדש באיזור חדש, עם צוות חדש ומדהים שלצערי הרב לא זכיתי להכיר יותר מדי לעומק בגלל כל הנסיבות. ישנם המון דברים שמאתגרים אותי בתקופה זו. ראשית, הקושי בחוסר היכרות האישית שלי עם התלמידים. התלמידים שלי לא זכו להכיר אותי בשנים הקודמות כמורה מקצועית, הם היו רגילים לדמות מחנכת אחת שלימדה אותם במשך שנתיים וההיכרות שלי איתם מינימלית למרות שאני דואגת לשוחח עימם בטלפון אחת לשבוע ועושה איתם שיעורים חברתיים. יחד עם זאת, אני מרגישה שאני צריכה להיות 24/7 בטלפון ולעקוב אחר הודעות בקבוצות הווצאפ השונות ולחשוש במידה ופספסתי מידע כזה או אחר. בנוסף לאתגרים בעבודה, השנה עברתי שינויים רבים גם מבחינה אישית, התחתנתי, עברתי מרמת גן לאור עקיבא וכל המגפה של הקורונה רק העצימה את הקושי בשינויים. מתפללת לחזור לשיגרה המוכרת לנו כמה שיותר מהר ולפגוש את התלמידים ככיתה אחת פנים מול פנים.

# data[].attributes.headline
רויטל. אתגר עימו אני מתמודדת בתקופה הזו היא השילוב בין הבית לעבודה. זה מאתגר בכל זמן, אולם העובדה שאני יותר נוכחת בבית מציף יותר את רגשות האשם והעובדה שהילדים נמצאים יותר שעות בבית, מציפה את הדרישה של הילדים שלי שאהיה שם יותר איתם ועבורם.  כמו סיפור הגל, מה שעזר לי זה לשחרר, להשלים עם זה שלא אצליח לעשות הכל באופן מושלם ולתת לכל אחד את תשומת הלב שהוא זקוק בה. לשחרר הרבה את מטלות הבית ופחות לכעוס על עצמי ולהתאכזב בסוף היום. זו ממש עבודה פנימית שלי עם עצמי. 

# data[].attributes.subject
רויטל. אתגר עימו אני מתמודדת בתקופה הזו היא השילוב בין הבית לעבודה. זה מאתגר בכל זמן, אולם העובדה שאני יותר נוכחת בבית מציף יותר את רגשות האשם והעובדה שהילדים נמצאים יותר שעות בבית, מציפה את הדרישה של הילדים שלי שאהיה שם יותר איתם ועבורם.  כמו סיפור הגל, מה שעזר לי זה לשחרר, להשלים עם זה שלא אצליח לעשות הכל באופן מושלם ולתת לכל אחד את תשומת הלב שהוא זקוק בה. לשחרר הרבה את מטלות הבית ופחות לכעוס על עצמי ולהתאכזב בסוף היום. זו ממש עבודה פנימית שלי עם עצמי. 

# data[].attributes.body
בתקופה מאתגרת ולא שגרתית זו, אני מנסה שלא להסתכל על קשיים, למרות שהם רבים ומורכבים, אלא להסתכל על מה ניתן ללמוד על האתגרים ומה ניתן להפיק מהם. חשיבה אופטימית זו לא פשוטה כי האתגרים אינם רבים ומאתגרים למדי. עקב שינויים מסחררים שאני עוברת הן בפן הרגשי והן בפן המקצועי. נראה כי העולם הישן וידוע לכל קרס ועכשיו עלינו לבנות עולם חדש. אך המשימה נראת כלל לא קלה, כי אף אחד לא נתן לנו כלים לבניית העולם החדש והכלים הינם שונים ממה שהכרנו. ללמוד את הכלים החדשים, לגבש עמדות אידיולוגיות חינוכיות חדשות, למצוא את "אני המקצועי" בתוך האתר הזה לא פשוט, אך יחד עם זאת יש בי תקווה שבסוף תקופה מאתגרת זו "יתחדש הכל"...

# data[].attributes.body
תקופה מאתגרת ביותר עבורי מכל הבחינות. היום אתמקד בלמידה מרחוק.
כשהתחלתי ללמד מרחוק (ממש בתחילת הדרך) אני זוכרת שחשתי חוסר ביטחון, תסכול ולחץ הן ברמה הטכנית (מול חברנו המחשב) והן בהבנה שעכשיו אני צריכה לחפש דרכים בכדי להנגיש ולהעביר את החומר הלימודי לילדים בצורה הכי טובה שיכולה להיות במצב הנתון הזה, כשהם כל כך רחוקים ממני ולא לשכוח שמדובר בסך הכל בתלמידים צעירים שרק התחילו כיתה ב' וזקוקים גם למענים רגשיים שיחזקו אותם בהתמודדות בתקופה הקשה הזו. יחד עם זאת אני צריכה להתמודד עם הורים שמשתפים בקשיים שלהם בבית וחשוב שארגיע ואעזור על הצד הטוב ביותר. החלטתי לא להילחם כנגד הגלים אלא לזרום, לשחרר, להרפות ולהאמין בעצמי שכל מה שאני עושה, הוא הטוב ביותר שאני מסוגלת כעת. מתוך האמונה הזו, ככל שעבר הזמן גיליתי בעצמי כוחות רבים, יצירתיות מחשבתית צדדים נוספים במקצוע ההוראה. העבודה מאוד מאוד קשה והיום ארוך מאוד ומתיש, הראש לא מפסיק לחשוב ....אך יחד עם זאת, יש  בתוך המצב ההזוי והמאתגר הזה, הרבה רגעים של שמחה, נחת וסיפוק עם עצמי ומול הילדים וההורים.
אמרתי לילדים באחת הפגישות שאנחנו ננסה ביחד לעשות מהלימון לימונדה.
הם עוזרים לי בכך ופשוט אלופים.

# data[].attributes.body
ממה להתחיל........ הקושי הגדול , מסתתר במונח למידה מרחוק.

למידה איכותית , משמעותית, מבחינתי לא יכולה להתקיים מרחוק.

למידה בכתה מורכבת מכלים ודרכים מגוונות כמו- מוחשי, מתוקשב, אנושי, קבוצתי, אישי, משחק, ועוד.

כאשר מלמדים נושא, אני משתמשת במגוון דרכים ואמצעיים כדי ללמד. ומתאימה לכל ילד/ה את הדרך המתאימה לו. אם לילדים ישנו קושי,  יש באפשרותי לשנות ולהתאים לו דרך חדשה. כמו כן, בכתה ישנו קשר עיין ומגע עם הילדים. ניתן לראות את הבעות הפנים ולדעת האם הם מבינים?  האם הם מתקשים? האם הם מאושרים או לחוצים?

בלמידה מרחוק אין את כל הממדים הללו, אפילו שיעור מאד מגוון נישאר ומתבסס בעיקר על אמצעים מתוקשבים. הילדים רחוקים רחוקים.

ולכן כדי לסייע וללמד את הילדים באופן משמעותי, הגעתי למצב שאני מלמדת קפסולה, לאחר מכן נשארת עם קבוצה של ילדים שרוצים לבצע את המשימה יחד איתי. מזמינה ילדים לפרטני, מזמינה ילדים למפגשים אישיים. והכל כדי שהם ירגישו מחוברים, מבינים ויודעים.

היום הארוך מול המחשב יש לו שעת התחלה ,אבל אין לו שעת סיום.

# data[].attributes.headline
דווקא בתקופה מאתגרת זו חזרתי השנה לבית שלי למקום הבטוח שלי חינוך כיתה א' לאחר שלוש שנים שבהן חינכתי את אותה הכיתה. בשנה שעברה עבדתי עם ילדים בכיתה ג' שההתנהלות שם שונה לגמרי. הקושי הגדול ביותר שלי השנה שעדיין לא הצלחתי לבסס קשר משמעותי עם הילדים וההורים. קשר שהוא חשוב לי מאוד שהוא זה שמניע את עבודתי. אני מסתכלת על הילדים וההורים ואני רואה שהחיבור ביננו עדיין בהתחלה שלמעשה רק הכרנו. בתקופה כזו מורכבת לכולם קשר הוא מאוד חשוב. ככל שעוברים הימים ואנחנו עדיין בבית אני מרגישה שהקשר נבנה מיום ליום יותר ויותר. ההורים כבר פחות חשדניים והילדים יותר פתוחים ומשתפים. 

# data[].attributes.subject
דווקא בתקופה מאתגרת זו חזרתי השנה לבית שלי למקום הבטוח שלי חינוך כיתה א' לאחר שלוש שנים שבהן חינכתי את אותה הכיתה. בשנה שעברה עבדתי עם ילדים בכיתה ג' שההתנהלות שם שונה לגמרי. הקושי הגדול ביותר שלי השנה שעדיין לא הצלחתי לבסס קשר משמעותי עם הילדים וההורים. קשר שהוא חשוב לי מאוד שהוא זה שמניע את עבודתי. אני מסתכלת על הילדים וההורים ואני רואה שהחיבור ביננו עדיין בהתחלה שלמעשה רק הכרנו. בתקופה כזו מורכבת לכולם קשר הוא מאוד חשוב. ככל שעוברים הימים ואנחנו עדיין בבית אני מרגישה שהקשר נבנה מיום ליום יותר ויותר. ההורים כבר פחות חשדניים והילדים יותר פתוחים ומשתפים. 

# data[].attributes.body
בתקופה כל כך מוזרה ומשונה מצאתי את עצמי מדברת המון פנימה עם עצמי. הדיבור הפנימי הזה עוזר לי לשחרר את המקום הכל כך קשוח, דורש שלמות, לא מעגל פינות ולעשות שינוי, לא להצמד לתכניות אלא להרגיש מה נכון לעשות בכל רגע נתון, לתת לילדים כלים ולשלב תוך כדי נושא לימודי כשאני יודעת שהפוקוס שלי הוא על שליטה בכלי הדיגיטאלי וממש לא בנושא שעלה. לשלב בהוראה המון שיעורים בקבוצות מתוך רצון לא לראות ילדים לבד במשבצת בזום. בסגר הקודם יצאתי עם תחושה מועקה ושמעתי את ההורים שמדברים על בדידות והחלטתי שאעשה הכל כדי שילדים לא ירגישו בדידות, תמיד יהיו בתוך קבוצה כמעט בכל שיעור נתון ולא משנה באמת כמה נתקדם מבחינה לימודית. אני מרגישה שאני מצליחה ובכיוון הנכון וזה בהחלט מרגיע לי את הנפש...

# data[].attributes.body
במציאות מטורפת ומופרעת (כפשוטו) בה מצאתי עצמי מתנהלת החלטתי להפסיק לחתור למצוינות או לחליפין, דוקא "לשחרר" את שריר הפרפקציוניסטיות. אני סבורה כי התקופה הזו קוראת דוקא להרפות את השרירים ולא לפתח או לחזק שרירים. מירוץ העכברים בו אנו שועטים כולנו לכל עבר ולעולם לא מצליחים להשביע את רצון הסובבים אותנו מתיש כל כך! מאתגר כל כך להצליח להיות האמא הכי טובה, הרעיה הכי קשובה, המורה הכי אכפתית ומקצועית, החברה הכי נוכחת ועוד ועוד "הכי הכי" שכאלו. הכי חשוב בעיני זו העובדה הפשוטה שיש עשייה. שקמים בבוקר ונמצאים בתנועה קדימה. בלי לפתח שרירים, רק בזרימה עם הראש מעל המים. מעריצה את עצמי על הזרימה וגם על הבינוניות. לא להכשל זה אחלה הישג בתקופתינו הקורונאית...

# data[].attributes.body
הקושי והאתגר בתקופה הזאת היא שנכנסתי למערכת החינוך בתקופה הכי מבלבלת, שונה והזויה שיכולה להיות.
אני לומדת איך להיות מורה וישר מתחילה להיות מורה בזום.
הקושי קיים גם מבחינה אישית, הבנות שלי בכיתה ב ואני מרגישה שאני גם המורה שלהן. אחת מאוד מתקדמת אבל מאבדת קצת את הכיוון והשניה קצת פחות מתקדמת ומתקשה מאוד לשמור על הקצב ומתוסכלת מאוד מלמידה באופן כללי.

עד הסגר השני הרגשתי ולקחתי את כל עניין הקורונה כמשהו מאוד חיובי וניסיתי באמת להפוך את הלימון ללימונדה.
למדתי ועשיתי סוף סוף את ההסבה להוראה שתכננתי כבר הרבה זמן, בילינו זמן משפחתי מבורך שלא היה מעולם. בעלי כבר חצי שנה עובד מהבית וזה נתן לנו גמישות מסויימת בחלוקת הנטל.

מהסגר השני אני מרגישה כבר שקשה לי לראות את הסוף, המצב במדינה באמת מייאש ומלחיץ אותי וכמה שאני מנסה להרפות מזה , אני לא מצליחה כי באמת אכפת לי ויחד עם זה קשה לי.

הדרך שלי להתמודד עם הקשיים היא שאני אומרת לעצמי לנסות כמה שיותר ופשוט לעשות את המקסימום גם אם הוא לא מושלם וללמוד מכל דבר.

# data[].attributes.body
אתגר של מורה מקצועי ומחנך כאחד . עד כמה רודפים אחרי תלמידים לקחת חלק בשיעורי זום. מתי זה עניין מול הבית מתי מול תלמיד? נושא זה מעסיק אותי בתקופה זו.  לעיתים אני שואלת ע"י שיחת טלפון מחנכת/הורים/וואטסאפ לתלמיד, לעיתים (במיוחד אם יש תפקוד במשימות המקוונת) מבליגה.
מהי הדרך?

# data[].attributes.body
תקופה ממש מורכבת והזויה, המצריכה מאיתנו להתמודד עם מציאות חדשה, להיות יצירתיים ולמצוא פתרונות חדשים כמעט בכל תחום בחיים. לי אישית בתור  אדם חברותי קשה להתמודד עם הריחוק החברתי, הנתק מההורים, לדבר לתלמידים דרך מסך, לא משנה כמה יצירתית אהיה וכמה אנצל את הטכנולוגיה לטובת השיעורים, זה עדיין ירגיש לי לרוב מרוחק ומנותק.

מהבחינה האשית עברתי לכרכור מרמת גן והפכתי לאמא בתקופה זו, שינוי מדהים אך לא פשוט.
מרגישה שתקופה זו גרמה לי להיות יותר יעילה ולהספיק ביום אחד מה שלא הייתי מצליחה להספיק פעם (לפני שהפכתי לאמא ועבדתי מהבית..)בשבוע..
מה שעוד עוזר לי לשמור על שפיות זה שיחות עם חברות טובות, מפגשים משפחתיים, שמתאפשר וריצות.

# data[].attributes.body
כתה ג' והשאלה מהי עצמאות? אם היינו בכתה "רגילה", הייתי מלמדת אותם לאט לאט להיות מעורבים, לגלות אכפתיות, לדעת להגדיר מה "שלי" ומה אני יכול, וכך היינו צועדים ביחד, צעד צעד, אל המושגים "לקחת אחריות", "לגלות עצמאות", "לדעת לבקש עזרה"... עכשיו, בלמידה מרחוק, כל המושגים התערבבו. פתאום הם חייבים את ההורים כדי להתחבר, אני לא בסביבה כדי להנחות אותם ולראות מה הגבולות של כל אחד ואחת (גבול הרצון או היכולת), אני מתקשרת מול הורים (או יותר נכון- מול מסכים) ולא מול הילדים עצמם. מנסה ללמד אותם מרחוק לגלות מעורבות, בגרות ואחריות, כשבעצם המושגים האלו איבדו ממשמעותם הקודמת. חתיכת אתגר...

# data[].attributes.body
תקופת הקורונה, לעיתים אני חושבת ומהרהרת עם עצמי...איפה הגענו? מה קורה פה? איך השתנו החיים? יש יותר חששות בריאותיות, כלכליות וחוסר וודאות מתמשך. חושבת עם עצמי- על מהות תפקידי כמחנכת בתקופה זו -עיקר הקושי: האם הצלחתי להגיע לכולם? אולי חלילה פספסתי משהו?
משתדלת להתמודד עם האתגר על ידי ריבוי מפגשים רגשיים חברתיים, דיאלוג בנים\ בנות, שיחות אישיות, מפגש ערב, במה פתוחה ועוד. נוכחתי לגלות שמפגשים אלו יוצרים תקשורת מיטבית, אני מכירה יותר את הסביבה הטבעית של הילדים, חית המחמד ואפילו את כישורי המטבח ועוד. אם כן, מקווה שדווקא בתקופה זו אני משמשת כעוגן משמעותי ובעיקר רגשי עבור הילדים, אך תמיד קיים אצלי החשש- שזה לא מספיק...
לימים טובים יותר לכולם!

# data[].attributes.headline
עינב מוחרר תמיר

# data[].attributes.subject
עינב מוחרר תמיר

# data[].attributes.body
האתגר האמיתי שלי הוא להישאר ולהיות בבית ולא לצאת ולהיות פעילה כפי שרגילה מבחינה פיזית! יחד עם ילדה בכתה א' בבית שמסרבת להיכנס לזומים כשאני הפכתי להיות מורה לכתה א שצריכה ללמד אותה את כל האותיות ולשבת איתה על משימות בסבלנות שלא תמיד יש...והתאומים שצריכים להעסיק את עצמם בזמן שאני בזומים שלי.ותודה לאל כבר בגן:)
היתרון בכך שלמדו לשחק יותר ביחד והתבגרו בזמן קורנה.:)ושאני הצלחתי להתגבר על הקושי שלי ולנתק את עצמי מכל האתגרים הנוספים שמסביב.
האתגר הנוסף שלי הוא הרצון הגדול להיות עם הילדים בבית הספר פנים מול פנים השיח, הלימוד המעשי מקרוב, המגע כל זה מאוד חסר לי . והזומים כלמידה כברירת מחדל גם מאתגר כשלעצמו -מי נכנס? מי עושה מה? והמעקב הפיזי כיצד כל ילד/ה עובד? מבחינה בטיחות האם מבצעים באופן מייטיבי את הפעילות ושלא ייפצעו האם הם עם מצלמה בלי מצלמה?                         ההצלחה שלי היא היכולת להצליח לשחרר ולסמוך על הילדים שמבצעים את המשימות המתוקשבות ולהסביא את כללי הבטיחות וגם מי שללא מצלמה עדיין יהיה פעיל ויבצע את כל המשימות גם מנסה לאתגר ולעניין את הילדים כמה שיותר.

בחרתי להגיב לפתק של דנית- כמורה מנוסה הבינה את המצב וישר פעלה ראיתי שדרך שיח מקדם מכיל, מנחם וסימפטי ניתן להגיע לילדה ולשכנע אותה בדרכים שלה שסמכה עליה להשתתף ולבצע משימות ולהצליח בהן ולהפיג לה את כל החששות שעלו לילדה שבסופו של דבר נהנתה מעל העשייה שלה.

# data[].attributes.body
תקופה זו היא מאתגרת ודורשת ממני בכל פעם להיות חדשנית יותר ועד כמה שיותר מעניינת עבור התלמידים שלי. בסגר הראשון היה מלחיץ יותר כי הכל היה חדש עבורי, הייתי צריכה ללמוד את הכל ולעמוד בזמנים שנקבעו.
בסגר השני זה נהיה פחוץ מלחיץ אך עדיין בכל יום אני רוצה להיות מעניינת, להביא למידה חדשנית וחוויתית לילדים. לא בכל פעם אני עומדת באתגר זה.
כאשר יש לי תלמידים שמתקשים או שמביעים חוסר רצון להיכנס לשיעורים אני מבינה שאני צריכה לעזור להם בשלט רחוק עד כמה שאני יכולה. עם תלמידים אלו אני יוצרת קשר אישי על בסיס יומי, אנחנו לומדים בזום יחד, בונים לו"ז יומי ועושים סדרי עדיפויות. אותם תלמידים קיבלו צמצום במשימות. המטרה היא לפתח אצל התלמידים עניין ורצון להיות חלק מהלמידה מרחוק ולכן אני משתדלת לבוא לקראתם בכל קושי שעולה ולהוריד עד כמה שאפשר את רמת התסכול שלהם.
בנוסף שמירה על קשר אישי עם כל התלמידים שלי, להיות תמיד עם יד על הדופק, לבדוק בכל פעם עם עצמי שלא פספסתי אף ילד.
מתווסף לכל האתגר הזה הוא הבית והילדים הפרטיים שלי שצריכים אותי בשעות הבוקר, בעזרה בלימודים, ולא תמיד אני יכולה לתת להם את העזרה בזמן שהם צריכים.
והדבר שחסר לי הוא לראות אנשים, להיפגש עם חברים..
מקווה שנעבור את זה מהר ונחזור כמה שיותר לשגרה.

# data[].attributes.body
תקופת הקורונה, המאופיינת בעיקר בחוסר וודאות, דרשה ממני תקופת הסתגלות קצרה להתמודד מצד אחד כמורה בלמידה מרחוק מול תלמידים ה"צמאים" לחברה, ומצד שני, כאמא לבנות הנדרשות בתמיכה למשימות הלמידה מרחוק. האתגר הטכנולוגי של הזום ויתר התוכנות שהוצבו בפניי, חייבו אותי ללמידה מהירה, להשתנות ולהוציא מעצמי את המיטב על מנת להצליח כמחנכת וכאמא. השתדלתי במהלך התקופה להסתכל על חצי הכוס המלאה ולנסות להפיק מהתקופה את המקסימום האפשרי.
אחד מתלמידיי מתקשה להתמודד עם שיטת הלמידה מרחוק. ההתמודדות עם הטכנולוגיה, לצד החשיפה היומיומית גורמות לו לתסכול, ללחץ וחרדות.
החלטתי לא לוותר ולקחת את התלמיד כפרויקט אישי. בחרתי להיות עם התלמיד בקשר רציף מידי יום, על מנת לסייע לו בקביעת סדרי העדיפויות למשימות ומציאת האיזון הנכון על מנת שיוכל לעמוד במטלות היום. רידדתי מול התלמיד מעט את משימות הלמידה מרחוק הקבוצתיות, לצד הוספת מענה פרטני אישי, וזאת על מנת להקנות לו את הביטחון שאבד לו והאמון ביכולתו להצליח. כמובן שהכל נעשה בשיתוף פעולה עם ההורים והמורים המלמדים בכיתתי. מקווה שאחזיר לו את החיוך, ההתלהבות, האמון והבטחון ש"נעלמו" לו בעקבות התסכול שמציבה בפנינו הלמידה מרחוק.

# data[].attributes.body
התקופה הלא פשוטה הזאת מציבה בפני אתגרים רבים. הן מקצועיים והן אישיים. עם כל הקושי שנוצר, לא פעם אני מוצאת את עצמי שבורה ומתוסכלת כיוון שאת כל הכוחות שלי אני מפנה לצד המקצועי ומזניחה את האישי ואז בסוף השבוע אני מתפרקת. החלטתי לשתף בהצלחה מקוצעית שהייתה לי. אחת מתלמידות הכיתה שלי הביעה תסכול וחוסר יכולת לעבוד (ממש התפרקה). הבנתי שאין דרך אחרת מלבד ללוות אותה מדי יום גם אם זה אומר שכל בוקר אנחנו פותחות את היום בשיחת טלפון, מדברות על המטלות שיש להיום, בודקות אם המשימות ארוכות לה מדי או שצריך למנן אותן ומה ניתן לדחות ליום אחר שיש בו פחות משימות. במהלך השבוע האחרון הילדה עבדה והגישה את כל המטלות ללא תסכול ובכל יום היא מתחילה עם חיוך ואפילו יזמה פעילות שהיא תעשה עם בנות נוספות לשיעור כישורי חיים. מבחינתי, ילדה שמחייכת, יוזמת ועובדת ללא תסכול, זאת הצלחה.

# data[].attributes.body
שינויים כל כך רבים נוחתים עלינו בבת אחת. עלינו כמורים, אבל גם בסביבה המשפחתית שבה אנחנו נמצאים עכשיו הרבה יותר מהרגיל.  אם היינו רגילים לראות את הילדים אחר הצהריים, לפגוש את בני הזוג בערב, אם הייתה לנו האפשרות להיות לבד למשך חלק מהיום – הרי עכשיו הדברים נראים אחרת...

בתקופות כאלה עולים באופן טבעי קשיים בין בני הבית – מי יעזור לילדים? מי יכין אוכל? מי עוזר במה בניהול הבית? כמה זמן יעבוד כל אחד מההורים, ומתי?

אני חושב שהצלחה בזה תלויה ביכולת שלנו להתגמש, אבל בעיקר ביכולת להרפות מעט מהלחץ היום-יומי שבו היינו רגילים להיות. להוריד הילוך, להבין שלא את הכל אפשר להספיק, שאנחנו עושים את מה שאנחנו יכולים במאמץ רב אבל לא מסוגלים לעשות את הכל בו זמנית. אני חושב שההאטה הזאת, חוץ מזה שהיא מרגיעה מעט, היא גם נותנת פרופורציות על מה חשוב לנו בחיים. לי זה עוזר להתמודד עם כל השינויים התכופים שנוחתים עלינו...

# data[].attributes.body
כמורה מקצועית, יש לי כ 300 תלמידים. אני אוהבת את כולם  ובעיקר את היחסים האישיים שנרקמים לאו דווקא בזמן שיעור. אלא בהפסקות, בדקות הספורות של ההמתנה עד שכולם נכנסים לשיעור או בסיום שיעור, כשילד או ילדה מתעכבים כדי לשוחח איתי באופן אישי, לשתף אותי בחוויה , בהצלחה, או בתסכול.  הרגעים הקטנים האלו,  חסרים לי.  פתרתי את העניין באופן חלקי . אני מזמינה את  מי שרוצה לדבר איתי , להישאר איתי בזום אחרי שכולם יוצאים.

# data[].attributes.body
מאיפה אתחיל?!................
מבחינתי- הלמידה מרחוק היא ארוע אחד ארוך, מאתגר ומתמשך........
למרות שאני נמצאת בקשר רציף ואישי מול כל הילדים עדיין מדי יום אני שואלת את עצמי ומוטרדת מאותן שאלות:  האם הצלחתי להיות היום משמעותית עבור כל הילדים? האם יום הלמידה היה להם מעניין? האם היו קשיים שאני לא יודעת עליהם? מה עובר לכל אחד מהילדים בראש?.... האם הם שמחים?  אני מרגישה כי הריחוק הפיזי מקשה לעיתים להעביר מסרים בעיקר רגשיים. אם מסתכלים לאחור אפשר לראות שהחיים שלנו מתחלקים לשניים: לתקופה שלפני הקורונה ולתקופה של הקורונה ומחכים ליום בו תגיע התקופה שאחרי הקורונה. ....
מהרגע שהתחילה הקורונה לנצח זה יהיה התקופה שלפני הקורנה ותקופת הקורונה, הרבה דברים ישתנו ומבחינה חברתית לא נוכל לחזור להיות בדיוק כמו שהיינו בתקופה שלפני.......וזה החלק העצוב.....
הדברים שמאוד חסרים לי זה המפגשים עם האנשים והמגע הפיזי.

# data[].attributes.body
בשבועיים הראשונים לא לחצתי על המחנכות ללמד בזום את הכיתות והרגשתי קצת מחוץ להתרחשות ולעשיה בעקבות זאת. עשיה כל כך חשובה. הקשר עם התלמידים היה מרחוק על ידי משימות  שאמורים לעשות ורק לשלוח לי צילומים. הרגשתי לא חשובה באיזה שהוא אופן. אולם יחד עם זאת, הייתה לי תחושה שלא כדאי ללחוץ, לתת את הזמן לעשות את שלו.
מאז שהתחלתי ללמד דרך הזום. ויצרתי קשר קצת יותר טוב,  הבנתי שפעלתי טוב ושהתחושות שקיננו (ושנלחמתי בהן) היו לא נכונות וזכיתי לראות את שמחת הילדים לשיעורים שלי.
הבנתי שעצם זה שלא נלחמתי לקבל את המקום שלי בכוח היא סוג של "לא להילחם בגלים", אני לא פחות חשובה ומשמשת כתחנה משמעותית בשבוע לילדים ובכך גם חלק חשוב ביום יום שלהם.

# data[].attributes.headline
בתקופה הזאת למדתי עד כמה אני זקוקה לאנשים, לחברה, למגע, לשיח פורה, להופעות של מוסיקה, לא בכדי אני רכזת חברתית, הנושא החברתי בוער בי והאנרגיות שיש בתפקיד הזה הן אדירות, ..

# data[].attributes.subject
בתקופה הזאת למדתי עד כמה אני זקוקה לאנשים, לחברה, למגע, לשיח פורה, להופעות של מוסיקה, לא בכדי אני רכזת חברתית, הנושא החברתי בוער בי והאנרגיות שיש בתפקיד הזה הן אדירות, ..

# data[].attributes.body
החיבור שלי לסיפור המקסים על השחייה מול הגלים הסוערים הוא שאני נאבקת באנרגיות שלא יאמנו לקיים שיגרה, לא לוותר על כלום, לקיים את חודש המנהיגות, לקיים בחירות, לקיים טקסים, ואני מרגישה שאני שוחה מול זרם חזק, ולאט לאט מאבדת כוחות, שולחת המון חומרים, יושבת ימים רבים ושעות רבות לחפש דרכים להנגיש הכל ללמידה מרחוק, אך אני רואה שהצוות כולו עסוק בלשרוד ובעצמו לשחות מול הזרם החזק ופחות בעניין...
בהתחלה לקחתי את זה קצת קשה, חשבתי לעצמי, שהריחוק והבדידןת השפיעה , אחר כך הבנתי, שכל אחד ואחת מתמודדים עם אתגרים שלא מוכרים לנו, גם לא לי, למידה עם ילדים קטנים, למידה מאתגרת, חיים אישיים שהשתנו
והבנתי שאני חייבת מידי פעם, פשוט לצוף ולא להילחם בגלים הסוערים...
החשש האמיתי שלי שאחרי שיעבור זעם, אלוהים יודע מתי זה יקרה, לא נחזור להיות כמו שהיינו, שהריחוק והניכור ידבק בנו...שנהיה פחות חברותיים, נפחד ממגע, מחיבוק , מקירבה.

# data[].attributes.body
האירוע המאתגר מבחינתי בתקופה זו הוא הג'ינגול בין כל כך הרבה משימות יומיות (אחראיות על הלמידה של ילדיי הצעירים בשילוב רצון שתיהיה להן חוויה טובה, הכנת אוכל, קיום מערך זומים משלי, הכנת משימות מקוריות לתלמידיי, התמודדות עם מריבות בין אחים וכו'...). מול הצורך שלי בשליטה והרצון שהכל יהיה מושלם...
משבוע לשבוע אני מבינה שאין מושלם. לא יכול להיות בתקופה שכזו ושאני חייבת להוריד מעצמי את הביקורתיות העצמית הזו שלי, כי זה פוגע במשפחה שלי, הופך אותי ללא נעימה, למאוד לחוצה, לכעוסה, לביקורתית ויוצרת ים של מתח בבית.
הדרך שלי עוד ארוכה לצאת מכל המערבולת הזו, כי זה חלק מהאופי שלי, שאני מודעת לקושי ומנסה לעבוד עליו.
פה ושם מצליחה לקצור הצלחות קטנות, ניצוצות של הצלחה. לדוגמא: מספר מורות שכחו לשים משימות שלי במערכת השבועית. בזמן אחר , הייתי ממש כועסת עליהן, בגלל העובדה שאני עובדת על כך כל כך הרבה, ובאמת חשוב לי שהילדים יהיו פעילים ושהשיעור שלי יהיה משמעותי עבורם גם בלמידה מרחוק . עם השינוי שאני עוברת בתקופה הזו- קיבלתי זו בהבנה ובאהבה, אני יודעת שהמחנכות עמוסות, שגם הן מתמודדות עם אינסוף זירות, קיבלתי את התנצלותן והמשכתי הלאה. במיקרה אחר, ויתרתי לבן שלי על זום של חינוך גופני ומחול, בימים שראיתי שקשה לו וההתנגדויות רבות. באחד הימים הקלתי על עצמי והכנתי לארוחת צהריים רק פסטה ברוטב עגבניות. הרבה פעמים אני חסרת סבלנות ומרגישה שאני נחנקת, משתדלת לשמור על אורח רוח וחיוביות, ולמצוא לי רגעים קטנים של שלווה (לצאת לצעידות, ללכת לישון אצל ההורים שלי, לקפוץ לאחותי מבערב, לדבר עם חברות) לא פשוט...

# data[].attributes.headline
ליאורה בולטנסקי 

# data[].attributes.subject
ליאורה בולטנסקי 

# data[].attributes.body
אחד מהאירועים המאתגרים   המתמשכים בתקופה זו מבחינתי. זה הצורך להיות כל הזמן עם יד על הדופק מבחינת בדיקת מטלות ובדיקת מטלות שעושים תלמידים. הצורך להיות כל הזמן בשליטה של: עשו/לא עשו? למה לא עשו? ההתלבטות- האם לאפשר הגשת משימות גם לאחר הזמן שבו הם התבקשו להגיש. המירוץ הזה, מתיש ומעייף.  מצד אחד אני מבינה את הילדים מצד שני חשוב לי להרגיל אותם להרגלי למידה. וכל הזמן נשאלת השאלה: מתי לדרוש ומתי להרפות??
הקושי הוא שלפעמים, לא בא לי (ממש ככה) לנהל שיחות עם הורים על המשימות. מצד אחד אני מבינה את הילדים וגם את ההורים ומאידך יש לילדים גם מחויבות לימודית. אחד מהדרכים שלי להתמודד זה לדבר עם הילדים , להעביר אליהם את שרביט האחריות. לא תמיד זה עוזר. אבל בכל פעם שאני פונה לילד ומזכירה לו ש"שכח" משימה. דווקא הילדים שמודים לי, ומיד עושים, הם אלו הנותנים לי את הכח וההבנה, שעלי להמשיך לנקוט בשיטת "המקל והגזר". משמע לתת משימה, לכעוס/להביע תסכול על כך שלא ביצעו, ומאידך כן לאפשר להם לבצע ולהשלים את המשימה.

# data[].attributes.headline
לפני כשבועיים בערך ה

# data[].attributes.body
לפני כשבועיים בערך ההורים בכיתתי דיברו איתי שהם רוצים יותר זומים ויותר משימות לילדים, הדבר מאוד הלחיץ אותי, המחשבה לשבת יום שלם מול זומים לא היה נראה לי הגיוני. אך לאחר שלקחתי אוויר ואחרי שיחה מעמיקה עם פרדי וערבה הבנתי שבעצם ההורים רואים בי עוגן, סמכות הם זקוקים לי, והחיבור של הפנים שלי למשימה באמת עוזר לילדים ללמוד טוב יותר. ואכן אחרי שהסכמתי ובניתי תכנון רחב יותר כולל מורות מקצועיות שנותנות זומים מצאתי יותר איזון שמתאים גם לי וגם לילדים. היום אני יכולה לומר שאני מרגישה, שכן מצאתי את הדרך המתאימה לאופי הכיתה שלי ולמי שאני. אני מרגישה מחוייבות רבה של הילדים וגם של ההורים ויש למידה משמעותית. הבנתי שאני צריכה לעבד את הדברים ולהתאים את זה גם ליכולות שלי. אני מוצאת בסוף ששני הצדדים מרוצים קל לי יותר וזה נותן לי כוחות להמשיך. אנחנו בכל יום מדברות בצוות על היום שעבר וגם במהלך היום. השיתוף והתמיכה זה הדבר שהכי עוזר לי.

# data[].attributes.body
בתחילת הלמידה מרחוק, החלטנו שכבתית שנחלק את הכיתה ל3 קבוצות, לפי הנוחות של ההורים. כל אחד יירשם בשעה הנוחה לו- נתנו 3 אפשרויות- 9,10,11.. ובנוסף, שיעור פרטני-חברתי בכל יום.
להורים היה נוח מאוד אך אני הרגשתי שאני נחנקת מעומס, מישיבה בלתי נפסקת מול המחשב והכנת שיעורים שלא נגמרים. בסוכות הרגשתי שאני נשברת ואיני יכולה לשאת זאת יותר. לא הצלחתי לחשוב על פתרון טוב- בו כל הצדדים (ההורים, הילדים ואני)  יהיו מרוצים. בסוף חופשת סוכות ביקשתי ממחנכות א ואורלי, רכזת א-ב, להפגש לשיחת זום בכדי לדבר על רגשותיי ולמצוא פתרון שיותאם לכולם- לנו, המחנכות (אנחנו אוהבות שהכל יהיה מתואם בנינו) וכן, להורים ולילדים. שמחתי לשמוע בשיחת הזום עם מחנכות א, אורלי ורויטל ויטמן שהצטרפה לשיחה באהבה גדולה, שכולן מבינות אותי ומרגישות כמוני. ליז, שרון, אורלי ורויטל תמכו בי, עודדו אותי, מצאנו יחד, כולנו, דרך פתרון שהתאימה לכל הצדדים ומאז אני מרגישה שאני פורחת- הזומים מתאימים לכולם, אני מוצאת את עצמי נכנסת לשיעורים בשמחה, בכיף, מחפשת בכל יום כיצד להעשיר עוד את התלמידים ולגרום להם להנאה גם מבחינה לימודית. מצאנו כי אם נשוחח בכל יום, שלושתינו, זה יתרום לכולנו ואכן כך קרה-אנו בכל יום מדברות ופורקות אחת לשניה את יומנו- דבר שמחבר בנינו יותר וגורם לנו לעזור אחת לשניה בכל מה שצריך (לימודי ואישי), ולא לשמור בבטן עד שהמים גורמים לטבוע.
התקשורת בנינו מחזקת את כולנו- בכל פעם שלאחת קשה, השתיים האחרות ישר נרתמות לעזרה ולתמיכה.
תודה לכן!

# data[].attributes.headline
1. קראו את הסיפור המצורף         2. כתבו על אירוע מאתגר (חד פעמי או מתמשך) בעבודתכן בתקופה זו אשר אתם מרגישים שאתם מצליחים או שהצלחתם בהתמודדות מולו. (מול תלמיד, הורה, כיתה, קבוצה, צוות... התמודדות אישית/משפחתית בהקשר של הלמידה מרחוק). תארו בפירוט מה הקושי שעלה, כיצד התמודדתם ומה עזר לכם בהתמודדות.                                             3. הגיבו לאחד הפתקים שכתבו משתתפי הקבוצה: מה החוזקות והכוחות שזיהיתם אצל הכותב/ת? 

# data[].attributes.subject
1. קראו את הסיפור המצורף         2. כתבו על אירוע מאתגר (חד פעמי או מתמשך) בעבודתכן בתקופה זו אשר אתם מרגישים שאתם מצליחים או שהצלחתם בהתמודדות מולו. (מול תלמיד, הורה, כיתה, קבוצה, צוות... התמודדות אישית/משפחתית בהקשר של הלמידה מרחוק). תארו בפירוט מה הקושי שעלה, כיצד התמודדתם ומה עזר לכם בהתמודדות.                                             3. הגיבו לאחד הפתקים שכתבו משתתפי הקבוצה: מה החוזקות והכוחות שזיהיתם אצל הכותב/ת? 

# data[].attributes.attachment_link.title
לשחות עם הים