# data[].attributes.body
Otroštvo mojega dedka

# data[].attributes.body
Povedal bi vam prigodo, ki se je zgodila mojemu pra dedku ...

Opisal vam bom našo staro hišo, v kateri je življenje potekalo precej drugače ...

Moji babici se je med vojno zgodilo tole:

Črno-bela fotografija, ki jo vidite, je bila posneta leta ... Prikazuje ... Dogodka se je udeležil tudi moj ata ...

# data[].attributes.body
Jaz pa vam bom predstavila likalnik na žerjavico, ki ga je k hiši prinesel moj stric. Za opis likalnika sem se odločila zato, ker je zelo star, zanimiv in precej drugačen od današnjega likalnika.

Stara mama mi je povedala, da so njeni predniki likali oblačila z likalnikom v katerega so naložili žerjavico. Uporabljali so ga okrog leta 1900, ko še ni bilo elektrike. Likalnik, ki ga bom predstavila, je star več kot 100 let. K hiši ga je prinesel moj stric. Spravljenega imamo doma, kot spomin na stare čase. Njegova mama mu je povedala, da ga je uporabljala že njegova prababica, torej moja pra-prababica. Zanimivo je, da so likalniku včasih rekli »peglezn«, ker se mu je podobno reklo v nemškem jeziku. Nekateri še danes uporabljajo to besedo.

Opisala bom še likalnik od zunaj in znotraj. Likalnik ima na zgornji strani pokrov, ki se ga odpre. V notranjost likalnika so dali žerjavico. Mama je likalnik stresala ali pa pihale vanj skozi luknje, da je  žerjavnica bolj delala. Likalnik je narejen iz železa, roč pa je lesen.

Likalnik je zelo težek. Tehta 6 kg.

Verjetno v nekateri delih sveta še vedno uporabljajo tak likalnik. Mogoče tam kjer je revščina ali pa še nimajo elektrike.

Danes uporabljamo električne likalnike. Mi pa bomo našega starega spravili, da nas bom spominjal na stare čase, čase naših prednikov. Tako se takoj spomnim kako so živeli. Takrat je bilo življenje sigurno težje.

MARIJA MOČNIK, 6.B

# data[].attributes.body
Z babico sva gledala njen album iz otroštva. Povedal vam bom zgodbo, ki mi jo je pripovedovala ob sliki, ki jo lahko vidite.
Na sliki so njena družina in prijatelji. Takrat so živeli na Jesenicah. Šli so na izlet na Planino pod Golico. Pogledati so šli narcise, ki so cvetele po vsej planini. Spominja se, da je bil lep sončen dan, da so se veliko smejali. Na izlet so šli v nedeljo, ker med tednom ni bilo časa, da bi se hodilo na izlet. Na Planino so se odpravili peš, ker takrat niso imeli avtomobila. Prav tako so bili oblečeni lepo, ker niso imeli oblačil za prosti čas kot jih imamo sedaj. Takrat so ženske hodile v hribe kar v krilih.
Ob pripovedi se je babica res vživela v tisti čas.

Jaša Strupih 6.B

# data[].attributes.body
od kod izhajam

# data[].attributes.body
Luka Šerjak

# data[].attributes.body
Ker je ravno čas velike noči, sem se odločil, da predstavim predmet povezan s tem praznikom in mojimi predniki. Ko je čas peke potice, mami vedno v roke vzame potičnik (posodo za potico) in speče okusno potico. Zato bom opisal POTIČNIK (nekateri rečejo tudi POTIČNICA).

Ko sem mamo in staro mamo povprašal o zgodovini te posode, sta mi znali povedati, da je to posodo uporabljala že prababica. Mama mi je povedala, da so že dolga leta nazaj tradicionalno praznovali veliko noč. Pekla se je potica, pripravilo se je najboljše meso, pripravili so se prihi in hren. Pred praznikom je bila vedno tudi navada, da so v hiši in okrog nje vse lepo pospravili. Že pri pripravi so sodelovali tudi otroci in tako praznovali praznik Jezusove smrti in vstajenja.

K hiši je potičnik prinesla moja mama. Dobila ga je za »doto« - to je darilo ob poroki. Podarila ji ga je njena krstna botra. Tako ima še danes zelo lep spomin na tiste čase in vsako leto znova ob peki potice se spomnimo na življenje naših prednikov.

Kako izgleda potičnik? Potičnik je okrogla glinena posoda, ki ima v sredini izboklino v obliki stožca. Gospodinje pripravijo testo za potico, ga namažejo z nadevom in zvijejo v rolo. To lepo položijo v namaščen potičnik in dajo peči. Ko je potica gotova, je zaradi potičnika v obliki kroga, ki ima v sredini luknjo. Včasih so potice pekli v krušni peči, danes pa večina gospodinj peče v pečicah, saj krušnih peči ni več veliko. Pri nas imamo srečo in je potica še vedno pečena v krušni peči. Tako gre tradicija mojih prednikov še naprej.

Še danes gospodinje uporabljajo potičnik za peko potice. Potico ponavadi pečejo ob večjih krščanskih praznikih (velika noč in božič) ter ob različnih osebnih praznikih (poroka, rojstni dan). Poznamo različne vrste potic: orehova, pehtranova, makova, lešnikova, kokosova. A na Slovenskem je najbolj znana orehova, ki spada tudi med tradicionalne slovenske jedi.

Potičnik imamo doma spravljen v kuhinji na omari, da nas spominja na stare čase. Sami še vedno veliko noč praznujemo kot včasih in to je naša navada. Vse smo lepo pospravili, mami sem pomagal pri pripravi potice in drugih dobrot. Sedaj pa bomo v krogu družine in ob molitvi praznovali.

# data[].attributes.body
Moja babica se je rodila leta 1958. Čisto po resnici se je rodila 29.12.1957 v štajerskem hribovju. Otroci so se rojevali doma in je trajalo nekaj dni, preden so uredili vse dokumente zanjo. Zato so napisali, da se je rodila 04.01.1958. Babica vedno govori, da je leto mlajša od vseh.

Opisala vam bom nekaj prigod moje babice Vere. Povedala je, da so morali večino časa delati, pomagati pri opravilih okoli hiše, a vseeno jim je uspelo kaj ušpičiti.

Ko so morali iti v šolo, so se pozimi dričali po hribu navzdol. Nekateri so se vozili z polivinilom ali čim drugim. Moja babica je dala pod zadnjico kar svojo torbo. Torba se ji je speljala izpod riti in ji padla v potok na koncu hriba. Vsi njeni zvezki so bili mokri in ni imela ničesar seboj za v šolo.

Enkrat je morala pasti živino. Bilo je po dežju . Na travniku je bilo polno žab, ki se jih je bala. Ena se ji je približala in Vera je zbežala in pustila živino kar samo na travniku.

Ko je prišla domov, jo je mama okregala. Seveda si  Vera ni upala nazaj, zato so šli sosedi po živino.

Eva Pogačnik 6.B