# data[].attributes.headline
Kommentar til oversættelse af brev 6.16 til Tacitus (øjenvidneskildringen)

# data[].attributes.subject
Kommentar til oversættelse af brev 6.16 til Tacitus (øjenvidneskildringen)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
6.16.1-3: The Historian's Request

This post belongs to a serialized translation and commentary of Pliny the Younger's letters ( 6.16 and 6.20) to the historian Tacitus about the eruption of Mount Vesuvius in AD 79. This is the first installment for letter 6.16. The Codex Laurentianus Mediceus for letter 6.16 can be viewed here Plut. 47.36, p. 180.

With the background established, let's read the letters. The Latin is in italics; English translation follows in Roman text, indented, and then commentary in brown text. Parentheses indicate ('understood') words that are not explicit in the Latin. Remember: our purpose here is as much to give a look at the process of translating as to provide another translated product. So I will tend to err on the side of a technical rather than a fluid English translation.
C. PLINIUS TACITO SUO S.
Gaius Plinius greets his dear (friend) Tacitus.

' C' is the abbreviation for the common name ' Caius', or ' Gaius'. ' S' is short for ' salutem', and goes with the gapped verb ' dicit' to mean 'says greeting'. ' Suo ' is a term of affectionate familiarity often used to denote 'one's own' (i.e., family and friends). This is a pretty standard opening for a letter.
1 Petis ut tibi avunculi mei exitum scribam, quo verius tradere posteris possis. Gratias ago; nam video morti eius si celebretur a te immortalem gloriam esse propositam.
1 You ask that I write to you about the death of my uncle, so that you might be able to hand it down more accurately to posterity. Thank you - for I see that the everlasting renown of his death is established if he were honored by you.

Right away the Younger Pliny tells us that this letter is a response to Tacitus' request for information to help with his history project ('Pliny: please tell me how your uncle died...'). Not for the last time, Pliny will describe the power of published writing as a vehicle for immortality.

Pliny begins with an indirect command (' petis ut...scribam'), followed by a relative clause of purpose (' quo...tradere...possis'). He then goes into indirect statement (after a verb of saying, thinking, knowing, or perceiving: ' video') that segues right into a mixed condition. Video, 'I see' (that is: 'I understand/know/realize') assumes the mental certainty of historical fame in the perfect passive infinitive ( video...esse propositam) dependent upon Tacitus including the Elder Pliny's demise in his Historiae, which is technically uncertain at this point (Pliny is not done with this letter, and Tacitus hasn't finished or published the Historiae yet). Therefore the imperfect subjunctive is used ( si celebretur a te, 'if he were honored by you'). All these classic constructions are great for teaching Latin.

We also get tension ( exitum...posteris, morti eius...immortalem gloriam) between mortality and continuity that builds through both letters ( Wescott's notes [218] calls them 'oxymorons'). That tension is the essence of the Younger Pliny's motivation in responding to Tacitus.
2 Quamvis enim pulcherrimarum clade terrarum, ut populi ut urbes memorabili casu, quasi semper victurus occiderit, quamvis ipse plurima opera et mansura condiderit, multum tamen perpetuitati eius scriptorum tuorum aeternitas addet.
2 For although he died in the destruction of the loveliest of lands, as whole populations and as cities (did) because of a memorable disaster, it will be as if he lives ever on; although he himself composed works both plentiful and destined to endure, nevertheless the immortality of your written words will add much to his perpetuity.

Here Pliny marks the magnitude of the cataclysm: it was the most beautiful place that was ruined; whole cities perished with their populations. Scholars of Pompeii always try to vary the nouns they use to describe the eruption; so far, I've used 'destruction', 'disaster', 'cataclysm', etc.; Pliny does the same: clades, casus. We have a lot of words for Very Bad Things .

The structural tension between finality and perpetuity builds: * * * Younger Pliny then serves up dollops of hope: though Elder Pliny wrote quite a lot (
pulcherrimarum terrarum, 'loveliest of lands' vs. clade, 'destruction';
populi...urbes, '(living) populations and cities' vs. casu, 'disaster'; quasi semper victurus, 'it will be as if he lives ever on' vs. occiderit, 'he died'. plurima), and what he wrote is going to endure ( mansura), the immortality ( aeternitas) of Tacticus' own history-writing will add yet more ( multum) to the Elder Pliny's continuing legacy ( perpetuitati). The irony, of course, is that Tacitus' version has not survived.

Pliny has revealed an urgent desire for his uncle to be remembered: the more ways, the bigger ways, the more lasting ways, the better. Crucially, Tacitus has provided Pliny a way to demonstrate filial pietas, that Roman value of loyal devotion to gods, nation, and most importantly family.
3 Equidem beatos puto, quibus deorum munere datum est aut facere scribenda aut scribere legenda, beatissimos vero quibus utrumque. Horum in numero avunculus meus et suis libris et tuis erit. Quo libentius suscipio, deposco etiam quod iniungis.
3 Indeed I think that fortunate persons are those to whom is given, by gift of the gods, either to do things worth writing about, or to write things worth reading, and indeed, most fortunate are those to whom both are given. My uncle will be amongst the number of the latter, both in his own books, and in yours. Accordingly I quite freely undertake-even demand-what you have enjoined me (to do).

' puto' introduces parallel indirect statements (' beatos and beatissimos [esse]') which both connect to relative clauses (introduced by quibus...). The prize is: ' aut facere scribenda aut scribere legenda' which has both a synchysis of forms (infinitive-gerundive-infinitive-gerundive) and a near chiasmus of verbs (facere-scribere-scribere-legere). This elegant sentiment has been meaningful both to the 4th Earl of Chesterfield (ca. 1740) and to aspiring hobbits today. The former knew his Latin, and in writing to his bastard son ( letter 37) after quoting our Plinian passage, he advises:

"Pray mind your Greek particularly; for to know Greek very well, is to be really learned: there is no great credit in knowing Latin, for every body knows it; and it is only a shame not to know it."

Nowadays hardly anyone knows Latin, much less Greek (ergo, this blog).

The gerundives above are substantival-that is, they incorporate 'things' in their understanding ('things worth writing/reading'), so they act more like nouns than the verbal adjectives they are supposed to be. ( Gerundives and gerunds are great fun.) Another relative clause ( horum...) claims that the Elder Pliny will belong to the choir of special souls who both 'did great things' and 'wrote well' ( listen up, college students), and once again he manages to compliment Tacitus. The eagerness that the Younger Pliny shows here is palpable: he is now demanding (' deposco') the yoke (literally, from ' iniungo ') of writing his uncle's story for posterity. It's a good thing he did.

Next time, in the post for 6.16.4-6, 'A Strange Cloud,' we will watch a curious apparition form over the mountain.
Back to Part 2 Forward to Part 4

# data[].attributes.attachment_link.title
Translating Pliny's letters about Vesuvius, pt. 3. The Historian's Request

# data[].attributes.attachment_link.description
6.16.1-3: The Historian's Request This post belongs to a serialized translation and commentary of Pliny the Younger's letters (6.16 and 6.20) to the historian Tacitus about the eruption of Mount Vesuvius in AD 79. This is the first installment for letter 6.16. The Codex Laurentianus Mediceus for letter 6.16 can be viewed here Plut.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det første varsel kom i de tidlige morgentimer den 24. august år 79. Enkelte indbyggere i havnebyen Pompeji vågnede, da deres huse pludselig begyndte at ryste.

Endnu et lille jordskælv havde ramt den store handelsby ved Napolibugten på Italiens vestkyst. Men de fleste af byens godt 20.000 borgere ænsede ikke rystelserne og sov blot videre.

Da Solen stod op nogle timer senere, kunne indbyggerne da heller ikke se noget at blive bekymrede over. Tværtimod tegnede det til at blive endnu en varm og solrig augustdag.

På byens store marked falbød de mange sælgere frugt, brød og nyfangede fisk, mens kunder forsøgte at prutte priserne ned. I bageriet i Pompejis centrum havde bageren for længst sat sine brød i ovnene, og i templet for frugtbarhedsgudinden Isis var præsterne i gang med deres ritauler.

Lidt over middag gik slaverne i byens store villaer i gang med at forberede dagens frokost. Også i den velhavende købmand Gaius Julius Polybius' luksuriøse hus ved hovedgaden Via Dell'Abbondanza var beboerne i gang med at forberede sig til eftermiddagens måltid.

I huset befandt sig ud over Gaius Julius også hans hustru, fem børnebørn i forskellige aldre samt Gaius Julius' nevø og dennes unge, gravide hustru. Dertil kom husets slaver.

De sultne skulle netop til at gå i gang med frokosten, da deres verden gik under. Et øredøvende brag rystede jorden og fik selv de største af Pompejis bygninger til at svaje.

Øjeblikket efter kunne byens forfærdede indbyggere se en enorm søjle af aske og pimpsten blive pumpet ud af bjerget Vesuv omkring ti kilometer mod nord.

Langsomt forsvandt dagslyset. Aske, pimpsten og klippestykker begyndte at regne ned over Pompejis huse og de skrækslagne indbyggere. Dommedag var begyndt.

Flugten begynder
Kl. 17, den 24. august, Pompeji
Tusinder af desperate mennesker søgte flugt. Med puder, pander og kurve til at beskytte hovedet løb de ud på gaderne og kæmpede sig vej mod byportene i det knæhøje askelag.

Arkæologernes undersøgelser viser, at mange af dem blev slået ihjel af klippestykker og løsrevne teglsten fra hustagene.

Også i Isis-templet samlede præsterne templets største guldskatte og bevægede sig ud på gaden. Da de nåede hjørnet af Via Dell'Abbondanza, hvor Gaius Julius boede, blev den ene af præsterne, som bar en sæk med guldmønter, dræbt af et faldende klippestykke.

De overlevende flygtede videre, men snart efter blev yderligere to af præsterne dræbt af styrtende bygninger.

De andre søgte ly i et hus, hvor de i de følgende timer blev kvalt én efter én. Den sidste præst blev fundet død med en økse i hånden.

Nedfaldsmateriale havde blokeret døren, og han havde i desperation forsøgt at hakke sig vej igennem en af husets mure. Forgæves.

I Gaius Julius' store villa besluttede den midaldrende købmand og hans familie sig for ikke at flygte.

Julius' nevøs kone var højgravid, og alle var enige om, at hun umuligt ville kunne kæmpe sig vej igennem de store mængder aske og sten, der efterhånden havde dækket Pompejis gader. I stedet satte familien sig til at vente i håbet om, at den voldsomme stenregn snart ville ophøre.

Jordskælvene når misenum
Kl. 06.30, den 25 august, Stabiæ
Ifølge Plinius den Yngre var Stabiæ, hvor hans onkel opholdt sig i en vens hus, nu også ramt af massivt askenedfald og jordskælv, og onklens værelse var næsten fyldt af aske.

"De diskuterede, om de skulle blive indendørs eller tage chancen i det åbne, for bygningerne rystede nu voldsomt og syntes at svaje frem og tilbage, som blev de revet op fra deres fundament", skriver Plinius den Yngre.

Mellem klokken 6.30 og 7.00 blev Pompeji for første gang ramt af en af Vesuvs laviner. En stor del af det vulkanske materiale blev bremset af byens store nordmur, men de giftige gasser dræbte mange af flygtningene på vejene og de svageste i husene.

Nu nåede jordskælvene helt til Misenum, hvor Plinius den Yngre og tusinder af andre borgere i byen besluttede sig for at flygte, inden Vesuv også jævnede deres by med jorden. Og snart efter begyndte asken også at regne ned over Misenum.

"Der hørtes kun kvindernes skingre skrig, børnenes vrælen og mændenes råb. Nogle kaldte på deres forældre, andre på deres børn, og andre igen på deres koner - kun genkendende hinanden på stemmen. Mange løftede deres hænder op mod guderne, men et stort antal mente ikke, at der var nogen guder, og at dette ville blive verdens sidste, evige nat", fortæller den unge romer.

Pompeji bliver ramt
Kl. 7.30, den 25. august, Pompeji
Pludselig kollapsede resterne af Vesuvs askesøjle i en lavine, der var større og voldsommere end de hidtidige.

Med rasende fart kom bølgen tromlende ned ad bjergsiden med kurs direkte mod Pompeji. Den glødende aske væltede ind ad døre, vinduer og sprækker og dræbte hovedparten af byens tilbageblevne indbyggere.

Modsat Herkulaneum var døden ikke øjeblikkelig i Pompeji - typisk nåede ofrene at tage tre åndedræt, før de omkom.

Ved første åndedrag inhalerede de en blanding af varm aske og gas, som straks fik lungerne til at fyldes med væske.

Ved andet åndedrag inhalerede ofrene endnu mere aske, som blandet med væsken dannede en art våd cement i lungerne og luftrøret. Det tredje åndedrag gjorde cementen endnu tykkere og fik ofrene til at gispe efter vejret, inden de endelig blev kvalt.

I den sydvestlige ende af byen dræbte lavinen en stor gruppe mennesker i en rig købmands hus, som i dag kaldes "Menanders hus".

Huset var under renovering, da Vesuv gik i udbrud, og ejeren, Quintus Poppeus, var derfor flyttet ud og havde efterladt en frigiven slave med ansvaret for huset. Han boede i en lille lejlighed inde i huset sammen med sin datter.

Da askeregnen begyndte, havde en større gruppe mennesker søgt ly i huset. Om morgenen - da pimpstensregnen stilnede lidt af - havde de næsten alle besluttet sig for at flygte. De fleste var på vej op øverst i huset, da den næste bølge ramte.

Arkæologerne har fundet fire grupper af ofre i Menanders hus. En gruppe på ti blev fundet nær trappen op til husets øverste etage.

På netop den etage fandt arkæologerne to kvinder og en ung pige, der var blevet dræbt, mens de prøvede at komme ud af huset.

En tredje gruppe var blevet spærret inde i et lille rum i husets nederste etage. I desperation havde de forsøgt at slå hul i muren med en hakke for at komme ud til de andre.

Endelig fandt arkæologerne den frigivne slave i hans lille lejlighed. Han lå i sin seng - måske sov han, måske ville han ikke forlade det hus, han var blevet sat til at passe på. Hans lille datter lå i sengens fodende, da den glohede aske kom væltende.

I den anden ende af Pompeji havde beboerne i Gaius Julius' hus forsøgt at få lidt søvn. Nevøen og hans gravide kone havde lagt sig for sig selv i et hjørne. Da lavinen fra Vesuv kom væltende gennem byens gader, havde de 12 mennesker ingen steder at flygte hen.

Alle døre og vinduer var spærret, og den forreste del af huset var styrtet sammen. En for en blev de kvalt i den glohede aske- og gassky.

Og kort efter faldt også husets bageste ende sammen og blev begravet under aske og sten. Først næsten 1850 år senere - i januar 1913 - så huset og dets beboere dagslys igen.

Vesuv udsletter alt
Kl. 08, den 25. august, Pompeji
Omkring et kvarter efter købmandsfamiliens endeligt ramte den sidste og største lavine Napolibugten.

Gas, aske og klippestykker skyllede hen over de allerede uddøde romerske byer og skubbede kystlinjen hele 450 meter ud i havet. På dens vej hen over området dræbte lavinen tusinder af de mennesker, som var flygtet tidligt om morgenen.

I Stabiæ var flådeadmiralen Plinius den Ældre gået ned til havet for at se, om det var roligt nok til at sejle på. Men bølgerne var stadig for voldsomme til sejlads, og Plinius fik sine slaver til at lægge et tæppe ud på jorden, hvor den gamle mand kunne hvile sig.

Pludselig begyndte luften at fyldes med en skarp svovllugt fra lavinen, som var i gang med at udslette alt liv langs den centrale del af bugten. Hans venner flygtede straks og efterlod Plinius på stranden med to slaver.

Med deres hjælp kom flådeadmiralen usikkert på benene, men kollapsede. Ifølge Plinius den Yngre skyldtes det sandsynligvis, at onklen var blevet forgiftet af de tætte dampe fra lavinen.

"Da dagslyset vendte tilbage - to døgn efter han sidst havde set det - blev hans lig fundet intakt og uden skader, stadig med alt tøjet på som i levende live.

Han lignede mere en sovende end en død mand", skriver Plinius, som senere fik beskrevet dødsøjeblikket af onklens ven.

Selv overlevede den unge forfatter, så han 25 år senere kunne skrive om den katastrofale begivenhed og dermed give verden den eneste øjenvidneberetning om katastrofen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vesuv forvandlede Pompeji til helvedes forgård

# data[].attributes.attachment_link.description
Det første varsel kom i de tidlige morgentimer den 24. august år 79. Enkelte indbyggere i havnebyen Pompeji vågnede, da deres huse pludselig begyndte at ryste. Endnu et lille jordskælv havde ramt den store handelsby ved Napolibugten på Italiens vestkyst. Men de fleste af byens godt 20.000 borgere ænsede ikke rystelserne og sov blot videre.

# data[].attributes.headline
Plinius' breve til Tacitus om Vesuvs udbrud

# data[].attributes.subject
Plinius' breve til Tacitus om Vesuvs udbrud

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Plinius` beretning om Pompejis sidste timer".

Caius Plinius Secundus var admiral over den romerske flåde, der havde sit hovedkvarter i Misenum ved Naplibugten nord for Vesuv. Plinius var en ivrig naturforsker, og i et bogværk havde han ofret vulkaner et kapitel, men indtil nu ikke studeret fænomenet nøjere. Han boede i en herskabsvilla sammen med sin søster og hendes søn: Den Yngre Plinius, hvis far var død nogle år i forvejen. Det var denne Yngre Plinius, vi kan takke for to breve, han skrev om det store Vesuvudbrud til historieskriveren Tacitus omtrent 25 år senere. Hans beskrivelse er så nøjagtig, at vulkanologer i dag kalder ham for den første vulkanolog og beretningen for den "Pliniske vulkanaktivet", nemlig fald af aske og slagger fra en kraftig "eksplosionssky". Hans morbroder - flådeadmiralen "Plinius den Ældre", omkom ved et redningsforsøg af nogle venner, men vel også fordi hans nysgerrighed tvang ham for nær vulkanen. I sit første brev til Tacitus skriver nevøen:

Kære Tacitus.

Du beder mig fortælle om min onkels død for at kunne berette om den for eftertiden. Det siger jeg dig tak for, for jeg er klar over, at hans død kan vente et udødeligt ry, hvis den bliver fortalt af dig.

Min onkel befandt sig i Misenum og førte personlig kommando over flåden. Den 24. august ved et-tiden om eftermiddagen fortalte min moder ham om en sky, der var usædvanlig både i størrelse og udseende. Onkel havde netop ligget i solen og derpå taget et koldt bad - fået lidt at spise og var nu i gang med sine studier. Han bad om sine sandaler og gik op på et sted, hvorfra han kunne iagttage naturfænomenet. Der rejste sig en sky, men når man betragtede den på lang afstand var det umuligt at afgøre, fra hvilket bjerg den kom. Først senere fik vi at vide, at det var Vesuv. Skyen mindede i facon mest om en pinje, idet den nemlig steg op som en høj stamme, bredte sig ud ligesom med grene, formentlig fordi den blev drevet i vejret af en kraftig eksplosion - men så efterhånden mistede sit tryk eller af sin egen vægt blev tynget ud i bredden for derpå at gå i opløsning. På sine steder var skyen hvid, andre steder snavset eller grumset, alt efter om den førte jord eller aske med sig op i luften. Som den lærde mand min onkel var, fandt han også, at han måtte undersøge fænomenet på nærmere hold. Han gav ordre til at gøre et fartøj klar og gav mig lov til at tage med, hvis jeg havde lyst, men jeg foretrak at læse, og han havde netop givet mig en skriftlig opgave.

Lige som min onkel var på vej ud ad døren kom der et skriftligt budskab fra Rectina Tascus, der var helt ude af sig selv på grund af den fare, der truede hende i hendes landsted lige under Vesuv, og hun havde kun mulighed for at undslippe pr. skib over havet. Nu bad hun onkel komme hende til undsætning i den overhængende fare. Onkel ændrede straks plan, og det han havde påbegyndt ud fra en videnskabelig interesse, kastede han sig nu ud i med ansvarsbevidst heltemod. Han gav ordre til at lade de store krigsskibe stikke til søs og gik selv med om bord, ikke blot for at komme Rectina til undsætning, men også mange andre, for den smukke kyststrækning var tæt befolket. Han ilede derhen, hvorfra andre flygtede. Han holdt den lige kurs - han stævnede direkte mod faren, så frygtløs, at han kunne diktere enhver udvikling og enhver fase af fænomenet til sine optegnelser, sådan som han optegnede det med sine øjne.

Nu faldt asken som en regn nedover skibene, og jo nærmere de kom, desto varmere og tættere blev den. Snart kom der også pimpsten ned, sorte og forkullede stenstumper, der var sprængt af ilden, vandet blev pludselig lavt, og kyststrækningerne utilgængelige på grund af nedstyrtende klippestykker. Et kort øjeblik spekulerede onkel på, om han ikke skulle vende om, men så sagde han til styrmanden, der på det kraftigste opfordrede ham til dette: "Lykken stå den kække bi, styr over til Pomponianus. Pomponianus opholdt sig i Stabiae, helt inde i den anden ende af bugten. Selvom der endnu ikke var nogen overhængende fare der, var den dog i sigte og meget truende, eftersom den tog til. Han havde derfor bragt sin bagage ombord i nogle skibe, besluttet på at flygte, hvis modvinden lagde sig. Derhen sejlede nu min onkel med vinden i ryggen og omfavnede trøstende den skælvende mand, og for at mildne hans angst ved selv at demonstrere ro, lod han sig føre til badeværelset - efter selv at have taget bad, lå han til bords, spiste og var meget munter.

Nu viste der sig imidlertid på Vesuv adskillige steder brede flammer og ildsøjler, hvis glans var fremhævet af nattemørket. Onkel påstod for at berolige de andre, at det var bønderne, som i deres nervøsitet havde ladet arneilden brænde, og at de forladte gårde gik op i luer. Så lage han sig til hvile og sov virkelig. For hans åndedrag, der på grund af hans svære legeme var noget besværet og snorkende, kunne høres, når man nærmede sig døren. Men gårdspladsen, hvorfra der var adgang til værelset, var allerede fyldt med aske blandet med pimpsten og havde hævet sig, så at det ikke var muligt at slippe ud, hvis man blev længere inde i værelset. Onkel blev vækket, kom ud, og han vendte tilbage til Pomponianus og de andre, som havde våget om natten.

I fællesskab rådslog de, om man skulle blive indendøre eller gå omkring i det fri. Husene vaklede nemlig ustandseligt ved de hyppige og voldsomme rystelser. Man havde ligefrem indtryk af, at de blev rystet løs af grunden og bevægede sig frem og tilbage, snart i den ene, snart i den anden retning. Men på den anden side frygtede man regnen af de ganske vist lette og porøse pimpsten ude i det fri. Når man sammenlignede farerne valgte man dog at blive i det fri. De anbragte puder på hovederne og bandt dem fast med tøjstykker. Det ydede beskyttelse mod nedfaldende sten. Andre steder var det nu dag, men der var det nat, mørkere og tættere end nogen nat kunne blive. Dog bødede mange fakler og forskellige lys på mørket. Man besluttede så at gå ned til stranden og på nærmere hold se, om havet nu bød på nogen mulighed, men det var stadig voldsomt og fjendtligt. Onkel satte sig på et lagen på jorden og bad om koldt vand og drak det. Flammer og en stærk svovllugt som forvarsel om ild under anmarch jog nu de andre på flugt. Han kom op at stå, støttet til to slavedrenge, men sank sammen igen, fordi - såvidt jeg forstår - hans åndedræt var hæmmet og hans luftveje, der af naturen var svage og tit astmatiske - lukkedes. Da det atter blev dag, fandt man hans lig uskadt, uden læsioner og tildækket med de klæder, han havde haft på. Han indtog en stilling mere som en sovende end som en død.

Mor og jeg befandt os imidlertid i Misenum, men det vedkommer ikke sagen. Og du ønsker jo kun at høre om min onkels død. Derfor vil jeg slutte nu. Kun et vil jeg tilføje: Jeg har fremstillet alt, hvad jeg selv var med til, og hvad jeg hørte. Nu må du så selv plukke ud, for et er at skrive et brev, et andet er at skrive historie, og et er at skrive til en ven, et andet er at skrive til alle.

Venlig hilsen
Caius Plinius.

Plinius' andet brev til Tacitus om sine egne oplevelser under Vesuvs udbrud i år 79.

Selv Misenum godt og vel 25 kilometer i luftlinje fra Vesuv fik sin andel af Vesuvs raseriudbrud. I sit andet brev til Tacitus skriver Plinius den Yngre bl.a.:

"Da onkel var taget af sted, brugte jeg den tid, jeg nu fik til rådighed til mine studier. Så tog jeg bad, spiste til middag og gik til ro, men jeg fik næsten ikke lukket et øje. I dagevis var der gået jordrystelser forud, men de er ikke særlig foruroligende, eftersom de er ganske almindelige i Campanien. Men i løbet af denne nat tog de til, sådan at man ikke blot havde indtryk af, at alt skælvede, men at det hele var ved at falde sammen. Så
kom min mor pludselig ind i mit soveværelse. Vi satte os ud på terrassen, der skilte havet fra vort vindue. Jeg ved snart ikke, om jeg skal kalde det mod eller dumdristighed, jeg var kun 17 år gammel, men jeg forlangte en bog af Livius og begyndte at læse, som om der var fred og ingen fare. Nu dukkede en ven af min onkel pludselig op. Han var ankommet fra Spanien for at hilse på ham, og da han fandt mig siddende med en bog i hånden, bebrejdede han min moder for hendes koldblodighed og dadlede mig for min sorgløshed, men jeg blev ved med at læse. - Nu var kl. 6 om morgenen, men dagslyset var stadig sløret og mat. De omkringliggende huse havde allerede slået revner, og selvom vi befandt os under åben himmel, var vi dog tæt omgivet af bygninger, og frygten for sammenstyrtninger var alvorlig og berettiget.

Så besluttede vi omsider at forlade byen. Den skrækslagne befolkning fulgte efter, og hvad der kan minde om klogt overlæg i en paniksituation - den foretrak at følge andre fremfor selv at finde på råd, så hele skaren fulgte lige i hælene på os, da vi drog af og puffede os fremad. Vi stoppede op, da vi var kommet væk fra husene. Der blev vi udsat for mange mærkelige og frygtindgydende oplevelser. For køretøjerne, som vi havde ladet køre frem, rullede frem og tilbage og stod ikke engang stille på stedet - selvom terrænet var helt fladt, og de var sikret med sten under hjulene. Desuden så vi havet synke tilbage og ligesom blive tvunget væk fra kysten af jordrystelserne. I hvert fald var kystlinjen rykket længere ud og holdt mange af havets dyr tilbage i det tørre sand. I modsat retning så man en sort og uhyggelig sky, der sprængtes af forvredne og flakkende zig-zak-linjer fra flammende eksplosioner og splittedes i lange flammeformationer, de mindede om lynglimt, men var voldsommere. Nu sagde den omtalte ven fra Spanien heftigt til min mor: "Hvis din broder og din onkel er i live, er det hans ønske, at I er i god behold, hvis han er omkommet, har det været hans ønske, at I skal overleve. Hvorfor tøver I så med at komme væk herfra?" Vi svarede, at vi ikke kunne gå med til at hytte vort eget skind, når vi svævede i uvished om hans redning. Så lod han sig ikke sinke yderligere, men søgte i vildt løb at bringe sig ud af faren.
Og inden længe sænkede den omtalte sky sig over jorden, dækkede havet og omsluttede og skjulte Capri og lukkede udsigten til den yderste pynt af Misenum. Så opfordrede mor mig bønligt til at flygte, som jeg bedst kunne og til sidst forlangte hun ligefrem, at jeg gjorde det. Jeg havde chancen for det, for jeg var ung, og hun - der var tynget af alderdommens svagheder - kunne roligt se sin død i øjnene, hvis hun ikke blev årsag til min. Jeg holdt derimod på, at jeg kun ønskede at redde livet, hvis det blev sammen med hende. Så greb jeg hendes hånd og tvang hende til at sætte tempoet op. Hun adlød nødtvunget og bebrejdede sig selv, at hun sinkede mig. Nu begyndte der at falde aske ned, men dog endnu ret spredt. Jeg kastede et blik bagud, bagfra truede en tæt tåge, der skyllede henover jorden som en rivende strøm og fulgte efter os. "Vi må hellere dreje af", sagde jeg, "mens vi endnu kan se, for at vi ikke skal blive rendt over ende her på vejen og i mørket blive trampet ned af alle dem, der kommer bagefter". Vi havde knapt fået sat os ned, før det blev nat, ikke sådan som når månen ikke skinner eller det er overskyet, men som i et lukket rum, hvor lyset er gået ud. Man hørte kvinders jamren, barneskrig og mændenes råb. Nogle søgte råbende efter deres forældre, andre efter deres børn og andre igen efter deres ægtefæller, og de kunne kun genkende hinanden på deres stemmer. Nogle jamrede over deres egen ulykke, andre over den, der ramte deres kære, der var også dem, der bad om døden af lutter dødsangst. Mange strakte hænderne mod guderne, men flere blev enige med sig selv o m, at der ikke længere var guder til, og at denne var verdens sidste og evige nat. Det skortede heller ikke på folk, der gjorde de virkelige farer værre end de var ved at lyve og fortælle opdigtede rædselshistorier, og man stødte på personer, der berettede, at det og det var styrtet sammen i Misenum, og at det og det stod i lys lue. Det passede ikke, men de talte ikke for døve øren. - Det begyndte at blive lidt lysere igen. Vi forestillede os dog ikke, at det var dagslyset, men tog det som tegn på, at ilden nærmede sig. Ilden holdt sig imidlertid ret langt væk fra os. Det blev atter mørkt, og der faldt igen en askeregn, denne gang voldsom og tung. Vi rejste os gang på gang og rystede asken af os. Ellers var vi blevet helt dækket, ja endog knust under vægten af den. Jeg ville kunne prale af, at der i denne farens stund ikke undslap mig en klage eller et umandigt ord, hvis ikke jeg som en elendig, men alligevel stærk trøst mod døden havde troet, at jeg gik til grunde med alt og alle, og at alt og alle gik til grunde med mig. Omsider lettede den mørke tåge, og opløstes så at sige i røg eller dis. Snart blev det rigtig dag. Solen begyndte endog at skinne, om end bleg, som den plejer at være, når den ikke rigtig kan bryde igennem. Alt, hvad der mødte vort endnu usikre blik, var helt forandret, idet det var dækket af et tykt askelag, der lå som sne over alt. Nu gik vi tilbage til Misenum og ordnede os lidt, hvorefter vi tilbragte en ængstelig og urolig nat i en blanding af håb og frygt. Frygten var det fremherskende, for dels fortsatte jordrystelserne, og dels gjorde mange grin med såvel deres egen, som andres ulykke, drevet til vanvid af rædselsvækkende spådomme. Men ikke engang nu fik vi den tanke at drage bort, førend vi fik meddelelse om onkel, selvom vi både havde følt faren på vores krop og regnede med, at der var mere i vente.

Alt dette er slet ikke værdigt til at gå over i historien, og du skal ikke læse det med henblik på at skrive om det, og eftersom du selv har bedt mig skrive, har du også dig selv at takke, hvis du ikke synes, at det ikke engang er et brev værd.

C. Plinius.

Den unge Plinius beskrivelse af det store udbrud fra Vesuv betragtes som en historisk klassiker. Den mørke rullende sky, som Plinius beretter om, er en af de askestrømme, som vulkanen sendte nedover flankerne og udover det omkringliggende land som en brændende lavine af overophedet aske - pimpsten og vulkanske gasser. Den havde kraft nok til at bruse udover Napolibugten mod Misenum på den anden side.

I Kamma Svensson og Torben Gregersens beretning: "Pompeji den begravede by" fra 1959, fortælles meget levende om den romerske dreng Lucius brev til en fætter i udkanten af det Romerske Rige. Han er sammen med sin familie flyttet ud på et landsted i udkanten af Napolibugten.

Han skriver: "Min kære Marcus. Der er sket noget forfærdeligt. Pludselig hørte jeg en dump rumlen, og det var som om hele huset rystede. Mor og Gerina talte sammen på terrassen. De lød så ophidsede, og bedstemor sagde hele tiden: Jeg frygter det værste. Jeg har oplevet det engang før. Er det ikke ligesom det buldrer dybt nede i jorden?

Og Gerina skreg, at hun kunne se havet var i vildt oprør, skønt himlen var blå, og ikke en vind rørte sig. Der var skum på bølgerne. Men lidt efter blev vandet roligt igen, og kun lange dønninger viste, at der havde været høje bølger lidt før.

Mor sagde, at det sikkert ikke betød noget. Vi havde så tit oplevet, at jorden rystede lidt, og at en væg slog revner. Det var da ikke noget, man plejede at tage så alvorligt. Fordi der var lidt uhygge i luften, skulle bedstemor ikke straks tro, at der ville ske en katastrofe som den, hun oplevede et par år før, jeg blev født.

Så sendte min mor Gerina bort, men hun og Bedste og jeg blev stående på terrassen og så ud over havet. Og bedstemor fortalte om engang, da der indtraf et lille jordskælv, netop som kejser Nero skulle synge på teatret i Napoli. Hele teatret bævede, og folk løb ind på scenen for at advare Nero. Men han fortsatte sin sang, som om intet var hændt. Det fandt man dengang var meget modigt gjort. Men tænk dig, næppe havde Nero og de andre tilskuere forladt teatret, før det styrtede sammen. Sådan noget er temmelig uhyggeligt at høre om, når man selv lige har mærket jorden bæve under sine fødder. Og jeg vil ærligt indrømme, at jeg begyndte at blive bange.

Min lærer gik ned gennem haven og op på udsigtshøjen. Han sagde, at der sikkert kom uvejr. Alt var dødstille. Ikke en vind rørte sig. Solen bagte og bagte, og havet, der før havde været uroligt, lå nu som smeltet bly.

Alt dette skete om formiddagen. Gerina havde taget mine små søstre med ud i køkkenet, og her sad hun og snakkede om alle de varsler og ulykker, man i den sidste tid havde været ude for. En brønd, som i årevis havde givet det fineste, klareste vand, var pludselig tør. Vandet var sporløst forsvundet. Og hun spurgte, om vi havde lagt mærke til, at fuglene ikke mere ville synge. De tav stille dagen igennem og flagrede hvileløst omkring.

Den næste dag om morgenen var der heller ikke noget usædvanligt, Det var stadig varmt og lummert. Men henimod middag skete det. Et mægtigt jordskælv rystede hele egnen, og terrassen på bedstemors hus blev fuldstændig ødelagt. Søjlerne knækkede, og det smukke mosaikgulv brød sammen, Væggene slog revner, og møblerne raslede rundt mellem hinanden.

Hvad sagde jeg, sukkede bedste og var med et roligere end nogen anden. Lidt efter gik et frygteligt uvejr hen over vore hoveder. Det lynede og knitrede og bragede. Men det mærkelige var, at bragene og lynene både kom fra skyerne og fra Vesuv, bjerget, som hæver sig over vor slette. Himlen var nu helt mørk, men Gerina påstod, at hun havde set høje flammer over Vesuv. Det samme mente min lærer at have set. Vi andre var alt for forskrækkede til at undersøge den slags ting. Og min mor talte ustandseligt om min far, som efter aftalen for længst skulle have været her sammen med os.

Efterhånden var det mørkt som om natten, skønt det var midt på dagen. Og det regnede. Men det var en underlig snavset regn. Den strømmede ned som en syndflod, og pludselig dukkede min far og hans ledsagere op. Han kunne fortælle, at en forfærdelig katastrofe truede byerne i nærheden af Vesuv. Sagen er den, at bjerget havde åbnet sig, noget som vidst aldrig var sket før. Og det havde slynget sten og aske, giftige dampe og glødende ting op i luften. Fuglene faldt døde ned fra himlen sagde min far, og havet kastede døde fisk op på land. Hvis ikke han og hans ledsagere havde begivet sig på vej, ville de have lukket sig inde i huset og være blevet i byen, men nu var de akkurat så langt, at de ligeså godt kunne fortsætte.
Senere blev vi klar over, at det var fars store held, at han kom af sted i rette tid. For det viste sig, at mange, mange mennesker - både folk, vi kender og ikke kender - var døde i deres huse, fordi de ikke turde flygte ud i uvejret.

Vinden førte en masse aske mod vort hus. Alle de grønne træer i haven var gråhvide af asken, og luften var dårlig at indånde. Det begyndte at regne med små lette pimpsten. De faldt i store mængder. På gader og veje, i folks haver og på husene. Folk blev meget forskrækkede over jordskælvet og stenregnen og flygtede ind i deres huse for at finde ly. De troede, at verden var ved at gå under. Nogle sagde, at solen faldt ned på jorden, andre at det var guderne, der steg ned fra deres himmel for at straffe menneskene. Og hvor skulle de flygte hen, når hele verden styrtede sammen.

Efterhånden blev jordskælvet svagere, mens regnen af pimpsten blev ved. Til deres rædsel mærkede folk, at der rullede skyer af giftig luft fra bjerget og ned over byen. Mange blev dårlige og døde. Den giftige luft krøb helt ned i kældrene, og når folk ville bringe deres penge og smykker i sikkerhed der, inden de flygtede, hændte det mange gange, at de aldrig nåede op fra kælderen igen. De blev forgiftede dernede og døde.
Fordi folk var så forvirrede og skrækslagne og hverken vidste ud eller ind, kom mange af dem for sent i tanker om at slippe bort fra byen. Pimpstensregnen fyldte hurtigt gaderne op til 1ste sals højde, og når så staklerne endelig besluttede sig til at flygte, blev mange af dem stikkende i grusdyngerne. Men der var dog også en del mennesker, som slap levende ud af gaderne og bort fra byen. Det er synd for menneskene, men det er også synd for vores lænkehund, som ingen tænkte på at løse fra sin lænke. Den er død som så mange andre mennesker og dyr.

Mange familier, som er flyttet ud på landet eller til Napli, har ikke mere råd til at have deres slaver. De kan simpelthen ikke skaffe mad til dem. Og hvis de ikke kan sælge dem og på den måde få lidt kontanter ind, giver de dem fri, hvad de stakkels slaver under disse omstændigheder slet ikke er begejstrede for. Hvad skal de stille op? Overalt er der for mange mennesker. I stedet for en familie bor der nu ti i hvert hus her på egnen. I Napoli, som er en stor by, er det naturligvis ikke så slemt. Flygtningene skal hjælpes har den guddommelige kejser Titus bestemt. Og han har lovet at sende folk herned for at se på ødelæggelserne. De skal undersøge, om det kan betale sig at grave byerne ud og bygge dem op igen.
¨Men vi tror, at det er håbløst. Alle vil bort herfra. Ingen bryder sig om at bo på denne forgiftede egn mere.
Men der er også sket andre ulykker. Tænk. Kommandanten for sikkerhedsflåden i Det Tyrrhenske hav er omkommet.
Hans navn er Plinius, og han havde i sin bolig ved Misenum ikke hørt det mægtige brag fra bjerget, men han havde set uvejret og en stor sort sky over Vesuv. Da han ville tage disse ting i nærmere øjesyn, havde han givet ordre til, at en hurtiggående båd skulle være parat til at tage ham ombord. Det var hans mening at sejle langs med kysten for at se, hvad der foregik.(Læs Plinius brev og om hans død, som netop beskrevet i de to breve til Tacitus i denne bog).

Tænkt at en hel by sådan kan forsvinde. I løbet af 48 timer blev Pompeji begravet med templer, huse, mindesmærker, badeanstalter, teatre og mangfoldige mennesker. Det er ikke til at forstå.
Bjerget Vesuv, som er skyld i alle ulykker, ser nu helt anderledes ud. Det er, som om bjerget er kløvet af en kæmpemæssig økse. Min far siger, at ukrudtet snart vil brede sig over den begravede by. Ja, det vil ikke undre ham det allermindste, om der er skønne dag er grønne marker oven på den by, der engang var vor".

Lucius Cornelius Tegeter.

"Gå, bad han, gå og drag dit æsel af stalden og spænd det for din vogn. Tag din kvinde og børn ved hånden og drag bort. Hører I mig, I må tro mig, Pompeji er dømt til undergang. Drag bort, ikke i overmorgen eller i morgen, men nu...nu...inden det er for sent. Skælvende flyttede staven sig og udpegede Vesuvs kegletop. "Hør skreg han, hør hvor det tordner. Snart åbner Vesuv sig og lader byen forsvinde i et glødende hav af ild"...

Citat af Poul Knudsens bog: "Det forsvundne Pompeji", Branner og Korch, 1955.

Igennem mange år har man troet, at Herculaneum blev begravet af en tyk mudderstrøm - en lahar - men de nyere undersøgelser har vist, at det 20 meter tykke materiale er afsætninger af askelaviner. Temperaturen i skyerne formodes til at have været ca. 400 graders Celsius, idet træværket er bevaret. Mikroskopiske undersøgelser viser, at indholdet bl.a. består af skarpe glas og mineralkorn.

Herculaneum blev ramt af den første store askelavine om natten mellem den 24. og 25. august. I udbruddets begyndelse drev vinden aske- og pimpstensregnen i sydvestlig retning mod Pompeji, og man mener, at byens ca. 3000 indbyggere ikke er blevet ret skræmte på det tidspunkt. Mange flygtninge fra Pompeji er strømmet nordpå igennem Herculanum - mod Napoli og har fortalt rystende beretninger om fald af aske og pimpsten. Måske er en del af indbyggere blevet bange for, at vinden skulle vende og tog til Napoli, hvor de slog sig ned i et bykvarter, der stadig i dag har navnet Herculanum.

Ifølge denne holdning forestillede man sig, at dette store udbrud for beboelserne nord for Vesuv åbenbart ikke har opskræmt indbyggerne så meget i begyndelsen. Men i dag tror vi ikke rigtigt mere på det Netop fordi vi jo fra vulkanudbrud af samme styrke i dag ser og har erfaret, at alle bebyggelser op til 40 - 50 kilometer fra en vulkan faktisk ligger i en risikozone, og Herculanum ligger mindre end 4 kilometer fra Vesuvs krater. Måske har en del af byens indbyggere taget flugten dage i forvejen, idet vi ved, at der er kommet varsler i form af mindre jordskælv og rumlerier et stykke tid inden selve udbruddet fra vulkanen.

Da man fra 1982 arbejdede med arkæologiske udgravninger på stranden neden for byen, stødte man på en del menneskeskeletter - og siden fandt man 40 andre som lå ved siden af hinanden, tæt sammenkrøbet. Man kunne se, at de havde lidt en voldsom død på den krampagtige måde, som de lå på. En mand og hans kone klyngede sig til hinanden og skærmede et barn imellem sig. I alt ca. 200 skeletter fandt man. De var fantastisk velbevarede, da grundvandet holdt jordlagene fugtige. Det ser ud til, at indbyggerne ret så pludselig er flygtet for den første store askelavine fra Vesuv - og er løbet alt hvad de kunne ned til havnemolen, hvor de har forsøgt har forsøgt at sætte både i vandet, men den kraftige storm, der fulgte med udbruddet forhindrede dem i det.

Arkæologen Giuseppe Maggi udtaler: "Tre fjerdedele af Herculaneum mangler stadig at blive udgravet, da en anden by jo ligger oven over. En af arkæologiens mest oplagte og ufuldendte opgaver ligger foran os. Og et eller andet sted langs stranden eller under skræntens hvælvinger - der endnu ikke er gravet ud - tror jeg, at resten af byens indbyggere vil dukke op".

De sidste 20 års vulkanologiske udforskninger - ikke mindst i forbindelse med Mount Saint Helens udbrud i staten Washington i 1980 - Pinatubos udbrud på Filippinerne i 1991 og endelig Montserras udbrud i slutningen af 90-erne, har givet os ny viden om de såkaldte askelaviners (hede askeskyers forløb). Hvis vi ser i Plinius' breve og lægger mærke til hans omtalte "pludseligt opståede flammebælter på Vesuv", kan det udmærket være identisk med disse hede askeskyer. "Den mørke sky, der indhyller havet, øen Capri og kommer rullende over mod Misenum - den kraftige svovllugt - den pludseligt opståede hede luft og det voldsomme askenedfald, er netop en sådan skys måde at bevæge sig på. Forskerne har også for længst konstateret, at det, som man igennem tiderne har betragtet som en stivnet mudderagtig flod over Herculanum i virkeligheden består af sammensvejset aske-pimsten og slagger som cement. I Pompeji derimod haglede det ned fra himlen med aske og pimpsten,(på grund af vindretningen fra nordøst), men også her nåede askelavinerne byen.

Da Pompeji jo ligger længere fra Vesuv end Herculaneum, havde askelavineskyerne her tabt en del af sin varme, inden de nåede byen. Mange af pompejanerne, der ikke var flygtet ved udbruddets begyndelse - men som havde søgt tilflugt inde i husene for aske og stenregnen, omkom dels ved, at hustagene på et tidspunkt brast sammen over dem, og andre døde ved kvælning af de giftige gasarter, som fulgte med askelavinerne. Kødet blev ikke brændt af kroppen på dem, som på ofrene i Herculanum, og det må forklares ved, at skyerne her havde tabt en del af sit varmeindhold, på grund af Pompejis beliggenhed længere fra vulkanen end Herculaneum. Mange af ofrene i Pompeji ligger i mere afslappede stillinger.

Plinius den Yngre skriver i sit brev om onklens død også om den svovlholdige luft, der kom glidende henover jorden ved Stabia vest for Pompeji. Det så ud, som om hans onkel kun sov på jorden, da de fandt ham. Kuldioxiden er en af de gasser, der kommer ud af vulkaner i udbrud, og der er ingen tvivl om, at mange af de omkomne er kvalt af kuldioxiden, som er trængt nedover landet fra Vesuv.

"Op fra Kyklopernes esse slår gnister,
vidner om dybets det flammende bål;
det er Vulcanus, der gløder så bister
inde i essen sit stål"

Horatius Flaccus i sit forårsdigt til
Lucius Sertius Quirinus

"Vesuvs heks"

"Hør mig en ulykke svæver over denne stad. Flygt mens det endnu er tid. Du ved, at jeg bor på det bjerg, hvor under efter et gammelt sagn en ild endnu skal brænde, og i min hule er der en dyb afgrund, Hele natten igennem følte jeg tydeligt, hvorledes klippen bævede og skælvede. Da besteg jeg bjergets top, og i denne top så jeg en uhyre fordybning, som jeg aldrig før har set, og hvorfra en tågeagtig røg hvirvlede i vejret, men dampen var dræbende, jeg snappede efter vejret, mit hoved svimlede, og jeg var nær død. Jeg tog mit guld og mine urter og forlod det sted, hvor jeg havde boet så mange år, for jeg tænkte på den spådom, som siger: "Når bjerget åbner sig, vil staden falde... Så sandt du lever, har jeg den faste overbevisning, at det jordskælv, der for 16 rystede denne stad i sin grundvold, kun var en forløber for en endnu skrækkeligere skæbne. Lad dig advare og flygt"....

Uddrag af Bulwer Lyttons roman: "Pompejis sidste dage".

Vesuvs udbrudsrytme efter år 79.

Efter det store udbrud i 79 hævede Vesuv sin rygende bjergkegle i det gamle sprængte krater Monte Somma. Vulkantoppen byggedes højere op af sine egne udslyngede produkter, der hobede sig op omkring krateret.
Vesuv er selvfølgelig ikke den eneste vulkan, som har bragt ulykker over Middelhavets folkeslag. Vulkanøer som Stromboli, Ischia, Vulcano, Etna og Santorin har, så langt man husker tilbage, været truende overfor befolkningen. Mere end 150 gange i historien har en eller anden af Middelhavets vulkaner haft udbrud og været årsag til ødelæggelser og mange menneskers død. Ingen Middelhavsvulkan har eksploderet så voldsomt som Santorin for ca. 3600 år siden. Forskere fremhæver, at det har været et af de stærkeste vulkanudbrud på vores planet i historisk tid. Ikke desto mindre lagde både grækere og romere mere mærke til Etna, Stromboli og Vulcano, der var ligeså aktive vulkaner dengang som i dag.

"Tænk hvor vidunderligt, når engang de hærgede agre grønnes på ny. Mon da folket vil tro, at her ligger begravet byer og svundne slægtled dybt under julde, og at havet sig trak tilbage fra den smilende kyst. Stedse dog truer dens top og varsler død og fordærv".

Dette romerske digt er skrevet af digteren Publius Statius, der levede i årene 45 - 96 e. Kr.f. og boede i Napoli. Han har måske oplevet udbruddet på passende afstand og iflg. ham ser det ud til, at vulkanen har været svagt aktiv efter det store udbrud..

Stærkere udbrud har der dog været i hvert århundrede. Vi finder kun få omtaler af vulkanen indtil Dio Cassius i det andet århundrede efter Kristus skriver om vulkanen en beretning, som også af nogle tolkes som en beskrivelse af udbruddet i år 79:

"I Kampanien fandt forfærdelige og sælsomme begivenheder sted, thi sent på efteråret udbrød der på en gang en stor brand....
Bjerget Vesuv ligger ved havet ved Neapolis og har vældige ildkilder. Tidligere var det lige højt overalt, og ilden steg op af dets midte; thi kun her er det kommet i brand, medens hele ydersiden indtil nu er uden ild. Fordi der nu ikke er gået ild i denne, medens det indre forstørres og bliver til aske, så har væggene omkring toppen deres oprindelige højde endnu, men det indre er fortæret af tiden og blevet hult ved sammenbrud, således at hele bjerget ligner, når man sammenligner noget stort med noget småt, en skueplads for dyrekampe. Bjerget har på sin top mange træ- og vinplantninger, men den indre kreds er overladt til ilden og afgiver om dagen røg om om natten en flamme, som ser ud som der var antændt al slags røggivende materiale. Og dette finder altid sted snart stærkere og snart svagere, bjerget udstøder ofte aske, når der er sunket meget ind på en gang, og kaster sten op, når dampen presser sig for stærkt på, da larmer og brøler det, fordi den ikke har faste, men smalle og skjulte luftkanaler. Således er Vesuv, og sådant sker med det næsten hvert år. Men alt, hvad der er hændet tidligere, selvom det også har forekommet øjenvidner usædvanligt stort, så er det dog, selvom alt lægges sammen, at anse for ringe i sammenligning med, hvad der tildrog sig i det år, hvorom vi taler. Der hændte nemlig følgende. Mange og store overmenneskelige mænd, således som man maler giganterne, blev sete vandre omkring, snart på bjerget, snart i de omliggende egne og byer og snart i luften både om dagen og om natten. Derpå fulgte der et frygteligt brag og pludselige jordrystelser, således at hele jordbunden her blev rystet op og hævede sig. Og man hørte toner, dels tordenlignende under jorden og dels over den som brølen; og samtidig brusede havet og trak himlen ned til sig. Derefter hørte man et voldsomt knald, som om bjergene styrtede sammen, og der foer først vældige store sten op således, at den endog nåede til spidsen af bjerget, dernæst en masse ild og en tyk røg, således at luften formørkedes fuldstændigt og solen blev fuldstændig indhyllet som ved en solformørkelse. Dagen forvandledes til nat og lyset til mørke, og mange troede, at giganterne rejste sig, thi der viste sig atter alle slags kæmpemæssige skikkelser i røgen, og man hørte stød ligesom af trompeter, men der var andre som troede, at verden forgik fuldstændig, og blev til intet eller blev til ild. Derfor flygtede alle, nogle fra husene ud på gaderne, andre udefra ind i husene, atter andre fra søen ind på land og fra land ud på søen, i bestyrtelse og i overbevisningen om, at alle andre steder var sikrere end det sted, hvor de befandt sig i øjeblikket. Medens dette skete, opstod der en uhyre askeregn, som opfyldte land og hav og hele luften. Dette anrettede skade på mange steder, hvorledes og hvor det traf sig, på mennesker, land og kvæg, dræbte samtlige fiske og fugle og ødelagde endogså ganske to byer, Herculanum og Pompeji, da dette sidste steds befolkning, netop sad i teatret. Askemængden blev tilsidst så stor, at en del af den nåede til Afrika, Syrien og Ægypten og endog til Rom, hvor den opfyldte luften og formørkede solen. Derfor opstod der også i denne stad en ikke ringe frygt, der varede i flere dage, thi ingen vidste, hvad der var sket, og ingen kunne formode det; man indbildte sig, at der blev vendt op og ned på hele verden, og at solen sank ned i jorden, og udslukkedes, medens samtidig jorden hævede sig op i himlen. Dengang anrettede dog denne aske ingen skade, men der udbrød senere en forfærdelig pest som følge af den"....

På et par punkter synes Dio`s beretning ikke at være rigtig. Han antager, at Vesuv har været i virksomhed før året 79. Dette står i modstrid til alle vore opfattelser, bl.a. Strabo`s beskrivelse, der hævder, at Vesuv betragtedes som en udslukket vulkan, og at bjerget var affladet på toppen, medens der efter udbruddet havde dannet sig en kegleformet spids, som hævede sig i den midterste del af den affladede top. Vulkanologen L. Palmieri, der i mange år var direktør på Vesuvobservatoriet, fremkommer også med denne formodning.

Om pompejanerne var samlet i amfiteatret, da udbruddet begyndte, har vi heller ikke bevis for. Vi må gå ud fra, at denne beretning er bygget på fortælling af overlevende.

Plutarch, som var en ung mand, da Vesuvs udbrud fandt sted, kalder ulykken for "den nylig indtrådte ulykke", Han skriver om sibylliske orakeludsagn, der omtaler katastrofen som en straf for Jerusalems ødelæggelse nogle år i forvejen.

Vulkanologernes undersøgelse af aske- og lavalagene har vist, at der må have været udbrud i Vesuv i år 203 og 472, hvor der faldt aske faldt ned over Istanbul og mange steder i Europa. I 512 var et udbrud så voldsomt, at Goterkongen Theodorik, som havde erobret Italien, frigav den ramte befolkning deres skatter. Igen i 685 og 787 synes der at have været udbrud. Der er enkelte omtaler af udbrud i 1306 og måske i 1500. Man kan sige, at Syditalienerne mere eller mindre havde tolereret Vesuvs tilbagevende voldsomme anfald på samme måde, som at deres land blev invaderet af fremmede folkeslag. For Middelalderens mennesker blev Vesuv betragtet, ligesåvel som den Islandske vulkan Hekla, som indgangen til Helvede....

Herefter ser det ud til, at Vesuv er gået ind i en længere hvileperiode. Aldrig er nogen befolkning blevet så overraskede som i 1631, da Vesuv ret så uventet kom i udbrud igen. Selv i dalen imellem den gamle sprængte kraterrand, Monte Somma, og Vesuvkeglen, "Giganternes dal", havde folk bygget huse. Tætte skove dækkede keglen. En videnskabelig ekspedition havde i efteråret 1631 besøgt krateret og rapporterede, at det målte 5 miles i omkreds, og var 5 - 6.000 fod dybt. I bunden var der en slette i hvis midte befandt sig en forhøjning af golde klipper, og som kunne bestiges ad en smal sti. Oven i forhøjningen befandt sig tre søer med vand, en varm og smagløs, en anden varm og bitter for tungen, og en tredje uforklarlig kold men mere salt end havet. Således var Vesuvs krater, og man betragtede den for at være uddød. Men det skal også siges, at der var kommet varsler, som man ignorerede. Allerede måneder i forvejen fandt flere jordrystelser sted omkring Napolibugten. Dyrene var urolige og brøndene tørrede ud, et tydeligt tegn på opstigende magma under vulkanbjerget. I begyndelsen af december 1631 var krateret fyldt af kogende væsker, men ingen tog notits af det. Ved syvtiden om morgenen den 16. december så bønderne, at der fra Vesuv steg en en kæmpemæssig røgsky mod himlen. Nu fulgte kraftige eksplosioner og tordenskrald, og en søjle af aske dækkede snart sollyset, og som i år 79 haglede det nedover egnen med aske og pimpsten. Det gjaldt om at komme væk, ikke mindst da man med rædsel så, at glødende lavastrømme med stærk fart bevægede sig nedover vulkanens skråninger. Askeregnen blandede sig med vanddampene og forårsagede mudderstrømme, der som vandfald fossede nedover de opdyrkede vinmarker og landsbyer. Som om dette ikke var nok, så åbnedes næste dag en sprække i sydflanken af Vesuv, hvorfra lavaen med stærk fart oversvømmede og tilintetgjorde oplandet. Mange steder glemte beboerne at løsne deres husdyr i staldene, inden de flygtede. Ca. 6.000 husdyr indebrændte i deres huse. En strøm på 40.000 rædselsslagne flygtninge fra Vesuvområdet hamrede fortvivlet på Napolis byporte, som var lukkede på grund af en pestepedemi, der hærgede hele Syditalien i denne tid, men Napolis vicekonge havde ingen anden udvej end at lade dem komme ind i byen, idet hjemvejen var afskåret af mudder- og lavastrømme.

Lavastrømmene forgrenede sig og flød udover det gamle Herculanum - Torre del Greco - og ud i havet. Fra Napoli så det ud, som om bølgerne på havet stod i høje flammer. Selve Napoli by ligger til dels uden for risiko for at blive hjemsøgt af lavastrømme, men askeregn og hede gasskyer er ligeså stor en trussel for millionbyen. En heftig askeregn begyndte at falde over Napoli, og fortvivlet foranstaltede man processioner med den hellige Jannuarius blod, Napolis skytshelgen, i Domkirken. Pludselig flød blodet i glaskolben - et sikkert tegn for byen. Askeregnen holdt op, idet vinden ændrede retning. Heldigt, da et 30 cm tykt lag allerede havde lagt sig i gaderne. Da Vesuv, efter nogle døgns forløb, begyndte at falde til ro, var 6 byer ødelagt af lava, Herculanum var dækket af et tykt lag størknet lava og 9 byer var oversvømmet af mudderfloder. Mindst 4000 mennesker var omkommet direkte under udbruddet, fordi de ikke flygtede straks. Det så ud som om hele landskabet brændte og røg. Alt var forandret til sand, aske og ørken, Faktisk så var den arme befolknings oplevelser og lidelser måske værre end i år 79. Selve vulkantoppen var blevet lavere - typisk for Vesuv - ved stærkere udbrud sprænges toppen eksplosivt og voldsomt - inden en ny aktiv periode vil begynde, og hvor vulkanen bygger sin kegle op af alt det udslyngede materiale igennem krateret.
Det var dette udbrud i 1631, der satte Vesuv ind i en mere aktiv udbrudsrytme, der har varet helt frem til det sidste udbrud i 1944, nemlig mere eller mindre konstant aktivitet...

For at advare kommende generationer og slægter mod tilsvarende ulykker, satte Napolis daværende vicekonge, Philip den 4, en sten med følgende inskription ved foden af Vesuv i byen Portici: "O børn og børnebørn - dette har bud til jer - Den ene dag lyser over den anden, og dagen i morgen indhenter sin lære fra dagen i går. Hør mig, mindst 20 gange siden solen begyndte at skinne, har Vesuv stået i flammer. Uden barmhjertighed tilintetgjorde den de flygtninge, der var for langsomme. Jeg advarer jer, at ikke ulykken igen skal finde jer uforberedte. Vulkanen udspyr flammer - røg og lyn bringer luften til at dirre, drøne og jager indbyggerne bort. Snart brister bjerget og udsender en strøm af ild, der hastigt vælter nedover og spærrer vejen for de flygtende - Hvis den indhenter dig er det ude med dig. Du er dødsens. Ænser man den ikke, så straffer den dumdristige og de begærlige, hvis gods og guld er ham kærere end livet. Tænk derfor ikke på hjemmets arne, men flygt uden tøven"...

Anno Domini 1632, Philip 4. Konge af Napoli.

Det var i øvrigt under de mange genopbygninger og reparationer i egnen omkring Vesuv, at man stødte på de begravede byer fra Oldtiden. Efter at have været dækket i mere end 1600 år begyndte først udgravningsarbejdet af Pompeji - og siden Herculaneum...

Copyright: Henning Andersen og uddrag af hans bog: "Vesuv en meget farlig vulkan" fra Skib Forlag.

# data[].attributes.attachment_link.description
"Plinius` beretning om Pompejis sidste timer". Caius Plinius Secundus var admiral over den romerske flåde, der havde sit hovedkvarter i Misenum ved Naplibugten nord for Vesuv. Plinius var en ivrig naturforsker, og i et bogværk havde han ofret vulkaner et kapitel, men indtil nu ikke studeret fænomenet nøjere.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En regel gælder om alle vulkaner og det er, at for at vide noget om fremtiden, må man kende dens forhistorie.

"Vesuv sover, men dens hjerte er vågen. Der er ingen tvivl om, at den vil vågne igen fra sin urolige søvn og eksplodere i sin fulde pragt og endnu engang overraske verden med søjler af ild og røg, mens jorden gyser. Utallige mennesker vil få ødelagt deres byer, mens historien om Pompeji og Herculaneum gentages. Vesuv er et uhyre, der ikke kan styres af nogen menneskers dygtighed og genialitet - og derfor storslået og ærefrygtindgydende".

Citat af vulkanologen Alesandro Malladra i 1913.

I slutningen af år 2001 opdagede man i udkanten af byen Nola syd for Vesuv resterne af en bronzealderby begravet i hvid pimstensaske som Pompeji blot ca. 1500 år før. Udgravningerne begynder så småt, og indtil nu ser det ud til, at indbyggerne har forladt stedet i tide, da vulkanen buldrede ildevarslende...

"Vesuv vil gentage sit store nummer. Det er ikke et spørgsmål om hvis der kommer et udbrud, men hvornår det sker"

Vesuvius er en stratovulkan lig sommavulkantype - altså sammensat vulkan - (se minileksikon)- som har haft stort eksplosivt udbrud i 79 efter Kr.f., hvor Pompeji, Herculaneum blev begravet i aske, slagger og småsten, et mixet blandet udbrud i 1631, eksplosivt udb rud i 1779, mixet udbrud igen i 1872, 1906 og 1944. Siden 1712, har der været 14 perioder med konstant aktivitet afsluttende i udbrud og efterfulgt af hvileperioder. Fra 1911 til 1944 var der en vedvarende virksomhed med en kort effusivt(roligt) udbrud i 1929.

Vesuv er en subduktionsvulkantype. Se ordet subduktion i minileksikon.

"Vesuv er skolevulkanen over alle vulkaner, og det er der flere årsager til, bl.a.ved det første beskrevne udbrud i historisk tid af noget menneske, nemlig Plinius den Yngres beretning om oldtidsbyerne Pompeji og Herculaneums undergang i året 79 e. Kr.f., men også fordi, det var på denne vulkan, at vulkanforskningen rigtigt begyndte dels ved grundlæggelsen af verdens ældste vulkanologiske observatorium i årene 1841 - 45.Desuden er Vesuv igen i søgelyset med nye vulkanologiske opdateringer - men også, fordi vi her finder verdens tættest befolkede område ved foden af en farlig og meget eksplosiv vulkan"...... .

MIDDELHAVETS DANNELSE

Italiens vulkaner - inklusiv Vesuv - er alle et produkt af den Afrikanske Kontinentalplades fremrykning med ca. 2 cm om året imod Europa. Det samme må siges om udformningen af de nuværende lande omkring hele Middelhavsregionen, dels med bjergkæder som både Alperne nord herfor, og de bjerge, der strækker sig ned igennem Italien, Grækenland, Spanien og ikke at forglemme Atlasbjergkæden i Nord-Afrika. Indtil begyndelsen af 1970-erne troede man på, at havet imellem de to kontinenter havde eksisteret igennem adskillige hundrede millioner år, men nu viste boringer ned i selve havbunden pludselig, at der befandt sig op til 3000 meter tykke saltaflejringer under Middelhavets bund. Dette må tolkes som et bevis på, at hele Middelhavets bund indtil for ca. 6 millioner år siden havde været totalt tørlagt. Det Middelhav vi i dag kender er dannet for ca. 5 millioner år siden ved, at kraftige jordskælv i vest ved Gibraltar har åbnet sprækker og kløfter i de bjergklipper, der lå ud til Atlanterhavet. Vi må forestille os et vandfald, hvor vandmasser på op til næsten 200 gange Victoriavandfaldene i Afrika, der er nogle af Jordens største vandfald, med enorm kraft er fosset ind i hele den daværende tørlagte Middelhavsbund.
Man har beregnet, at det har taget godt og vel 100 år for det indfossende hav-vand at nå den højde, som Middelhavet nogenlunde i dag har. Sådanne geologiske ændringer har som før omtalt sine årsager, og igen skal vi se på de bevægelser, der finder sted i undergrunden og stadig giver os vidnesbyrd om kontinentalpladernes bevægelser. Ud af de ca. 900.000 jordskælv/rystelser, som finder sted på vores jordklode hvert eneste år, sker de 100.000 i Middelhavsregionen, og ud af dem kan de ca. 200 mærkes af mennesker, og måske et eller to om året skaber ødelæggelser. Ikke alene de mange jordskælv, men også vulkanerne i dels Italien og Grækenland og andre steder i Middelhavet tilhører de samme geologiske bevægelser....

JORDKLODENS OPBYGNING.

Når sådanne geologiske fænomener som de mange jordskælv og vulkanudbrud her er dannet og sker, skyldes det først og fremmest vor jordklodes indre opbygning. Vi mennesker lever ovenpå den ydre skal eller skorpe - kontinent eller plade - og denne har en tykkelse fra få kilometer under oceanerne og op til over 100 kilometer andre steder under kontinenterne. Vi kalder også denne skal for lithosfæren, hvilket betyder "med styrke" eller "stenlag". Her under har vi jordens kappe, der er næsten 3000 kilometer tyk og som hovedsagelig består af bjergarter indeholdende silikatmineraler som olivin og pyroxen. Den øverste del af jordens kappe er forholdsvis blød i det, hvilket jordskælvsmålinger fortæller os, da de her i denne dybde har en lav hastighed. Dette bløde lag "smørelaget" eller Astenosfæren, d.v.s. "uden styrke" eller blød, betragter vi i dag som stedet, hvor pladerne, bl.a. Afrika bevæger sig mod nord, med nogle få cm om året. Inde i jordens kerne, der består af jern og nikkel, den indre er fast, den ydre flydende, opstår varme på grund af radioaktive processer såsom sønderdeling af grundstofferne uran, kalium og thorium. Herved frigives der energi i form af jordvarme. En del af den indre jordvarme stammer helt tilbage fra jordens tilblivelse. Der opstår de strømbevægelser i jordens kappe, som befinder sig uden om kernen. Vi må forestille os, at disse strømbevægelser på samme måde som opvarmet vand stiger til vejrs, mens det kolde synker ned, men det er bevægelser, som sker meget langsomt og tager op til tusindvis af år. På samme måde, som hvis man f.eks. sætter en gryde vand over et gasblus og tænder ild under, vil vandet blive varmet op. Det varme stiger til vejrs, og det kolde synker ned; med andre ord en ganske naturlig proces. Vi kalder disse enorme strømbevægelser for konvektionsstrømme, d.v.s. varmestrømme, der bringer materialet fra de dybere dele af kappen opad imod jordens overflade. Herved falder trykket i det opadstigende materiale, hvilket medfører en delvis opsmeltning af dette kappemateriale i en vis dybde, og nu dannes der magma, et græsk ord for dejagtigt hedt materiale - der flyder ud som lava, italiensk ord for stensmelte, af vulkanerne rundt om på jorden. Magmaet dannes altså i forbindelse med den opstrømmende varme, men også ved kontinenternes eller pladernes bevægelser med få cm om året.

VULKANEN DANNES

Når magmaet eller en smeltemasse på grund af trykfald i den opadstigende varmestrøm er dannet, er den tvunget til at bevæge sig, fordi den er lettere end sine omgivelser, og da trykket er mindst fra oven, vil den stige opad mod jordens overflade. Når omgivelsernes massefylde er lig med magmaets, standses opdriften, og der dannes et magmakammer. Et sådant magmakammer kan ligger højt eller lavt i jordskorpen - eller i den øverste del af jordens kappe, som i tilfældet Etna på Sicilien, altså længere nede. Magmaets indhold af SiO2(eller kiselsyre), og gasser, hvoraf vanddampen er den vigtigste helt op til ca. 90%, er bestemmende for, hvor eksplosivt et vulkanudbrud bliver. I magmakammeret opstår der strømbevægelser på grund af temperaturforskelle, altså en mindre form for konvektionsstrømme. magmakammerets sider er koldere end omgivelserne, og nu begynder dele af smelten at størkne. Samtidig med, at de lette krystaller, der dels befinder sig i den smeltede lava i kammeret, såsom kvarts stiger til vejrs i smeltemassen, vil de tunge som olivin, synke til bunds, og da de opløste gasser, hvoraf vanddampen og de andre opløste gasser som kuldioxid, svovldioxid og chlor, ikke kan indgå i det størknede og efterhånden afkølede materiale i restsmelten, vil gasboblerne samle sig øverst i magmakammeret og danne bobler, der letter magmaets vægt og får det til at stige til vejrs, og et vulkanudbrud vil begynde, indtil trykket i kammeret er genetableret.
Dertil kommer, at en del af magmakammerets sidesten også er blødgjort af varmen, og tilsætter magmaet nye bestanddele. Lava kaldes smeltemassen, når den trænger op på jordens overflade og afgiver en del af sit gasindhold. Hvis et magmakammer ligger tæt på jordens overflade, kan der trænge yderligere grundvand ind fra omgivelserne, men generelt jo mere Silicium(kiselsyre) og gas, desto større flydetræghed bliver lavaen og mere eksplosivt bliver vulkanudbruddet.
Processen kan sammenlignes med en gryde mælk, der koger over. I det store hele er al form for vulkanvirksomhed intet andet end en afgasningsproces fra jordens indre.

AFRIKA VÆDRER EUROPA

Middelhavsregionen er et resultat af en kollision mellem Afrikas og Europas Kontinenter. Den Afrikanske Plade presses på grund af varmestrømningerne i jordens kappe flere hundrede kilometer ned og ind under den Eurpoæiske Plade, det som vi også kalder for en subduktion - eller destruktion - eller underskydningszone. Herved opfoldes havaflejringerne på havbunden, men også bjergene nord herfor. Vi kan sammenligne det med, at hvis vi presser to hænder imod hinanden, på samme måde presses Afrikapladen ned i dybet. Pludselig bliver spændingen for stor, og pladerne glider et stykke hver vej, og vi oplever et jordskælv. Hvor stort eller stærkt bevægelsen bliver, afhænger af pladernes gnidningsmodstand pladerne imellem og varmeopstrømningen i jordens kappe på stedet. Jordskælvets styrke afhænger af, hvor stor bevægelsen er og hvor dybt nede, bruddet ligger. Efterhånden som Afrikapladen skubbes ned i kappen, sker der en opvarmning af den samtidig med, at temperaturen dels stiger ind mod jordens kerne, men også ved varmeopstrømningen stiger temperaturen. Der sker en delvis opsmeltning af den neddykkende plade, og dette opsmeltede materiale, der dels tilfører mere vanddamp, da der er tale om en havbundsplade med en anden kemisk sammensætning gør, at den nydannede magma er meget fyldt med gasser - hovedsageligt vanddamp - hvilket vi så tydeligt ser i tilfældet Vesuv - og endvidere er årsag til, at de opløste vulkanske gasser i denne mere sejtflydende smelte har sværere ved at undvige. Derfor finder vi her mere eskplosive vulkaner oven over på jordens overflade. Langs den Italienske støvlehalvø, skyder havbundspladen sig ned under Italien både fra syd og øst, og det samme er tilfældet med vulkanerne på de Lipariske Øer, Vesuv, Campi Flegreei ved Napoli og de gamle vulkaner på Appenninerhalvøen.

VESUV OG DE BRÆNDENDE MARKER

Vesuv - Vesoo`ves - italiensk Vesuvio - den rygende - brand - eller ikke udslukte, er selv i dag omtalt som den eneste aktive vulkan på Europas fastland i mange leksika og ordbøger, hvilket må siges at være forkert. I nærheden - også på fastlandet - ligger De Flegræiske marker(d.v.s. brændende marker på græsk), der er resterne af et forhistorisk bortsprængt vulkanbjerg, hvoraf adskillige kedelformede kraterindsynkninger, såkaldte Caldera-rande, er tydelige beviser på flere vulkaner, der har bygget sig op og til sidst bortsprængt sig selv i ekslosive udbrud på et tidspunkt. Den største nuværende Caldera-rand er dannet for ca. 35.000 år siden, og da man har fundet knoglerester af elefanter, næsehorn, flodheste og mennesker, betyder det, at klimaet dels har været varmere, og der har levet mennesker i området, da vulkanen eksploderede. Denne Caldera-rand er ca. 13 kilometer i diameter og ligger 25 kilometer vest for Napoli. Senere udbrud fandt sted omkring 8050 f.Kr. og 1700 f. Kr. og i den mellemliggende periode fandt 13 udbrud sted, hvoraf de 8 har produceret pyroklastiske askeskyer, altså glødende askelaviner, der som ildtornadoer med en fart på op til 200 kilometer i timen og temperaturer på op til 900 graders Celsius har fejet ud over de omkringliggende landskaber. Den slags askelaviner dannes, når gasrigt og sejtflydende magma kommer under lavt tryk og optræder ofte ved subduktionsvulkaner, altså når en havbunds-eller kontinentalplade presses ned under en anden, fordi der her er tale om mere kiselsyrerigt magma. Når sådanne udbrud finder sted, dannes der mange gange ikke lavastrømme, fordi lavaen er så sej og gasrig, at når den kommer ud af vulkanens krater,eksploderer den i form af sådanne gloende askeskyer og løst udbrudsmateriale såsom slagger og pimpsten. Navnet pyroklast kommer af det græske ord: pyro d.v.s. ild og klast = itubrækket. Flere af disse udbrud har man beregnet en energi på op til VEI 3 - 4, d.v.s. Vulkansk Eksplosivitets Indeks, hvor askeskyerne har nået en højde af 15 - 25 kilometers højde.
Landskabet består af både grå og gule(det kommer lidt an på, hvilke kemiske bestanddele asken indeholder) forvitret askelag - tuf - og disse askelag har mange steder en tykkelse på op til 200 meter. Under selve storbyen Napoli ligger der adskillige lag, der er dannet ved sådanne kraftige eksplosive udbrud fra henholdsvis De Flegræiske Markers forhistoriske udbrud, men også fra Vesuv, som ligger ca. 12 kilometer sydvest for millionbyen. Det seneste udbrud fandt sted i 1538, et tydeligt bevis på, at vulkanvirksomheden kun er sovende, og indenfor den gamle Calderrand er der opstået ikke mindre end 40 kratere, hvoraf "Solfatara", d.v.s. et krater med udsivning af svovldampe, dannedes i 1198 - også på det Italienske fastland plus alle de gamle - før omtalt som udslukte - men i dag mere betegnet som sovende vulkaner, selvom de ikke har været virksomme i historisk tid, og det betyder igen den tid, som mennesker har boet der. Til gengæld har der i to perioder både i årene 1970 og senest i 1982, begyndte undergrunden at ryste i form af små jordskælv, der var så periodiske og konstante, samtidig med at jorden under Pozzuoli by hævede sig 2 meter. Byens ca. 100.000 indbyggere blev evakueret, da man frygtede et nyt udbrud i området, men intet skete, og i dag bor der hen imod en halv million mennesker indenfor Caldera-randen, og fra det nye Vesuvobservatorium i Napoli registreres bevægelserne i området med moderne udstyr, først og fremmest seismometre, der måler hævning eller sænkning af jordens overflade. Heraf kan man bedømme bevægelserne af magmaet under jordens overflade.

KÆMPE MAGMAKAMMER UNDER NAPOLIBUGTEN

Når vi kigger på et landkort og ser omridsene af Napolibugten, vil man ikke undgår at lægge mærke til de store cirkelformede indsynkninger, som såvel Pozzuolibugten, Napolibugten også består af. Tilsyneladende er vulkanen Vesuv og den forhenværende bortsprængte vulkan Monte Somma, som Vesuv flere gange er bygget op i også en Calderra-rand, der er bortsprængt i flere omgange. Det ser ud til, at både Sommavulkanen og det nuværende Vesuv er bygget op ved gentagne udbrud på kanten af en sådan kæmpemæssig Calderrand for henved 300.000 år siden. I november år 2001 udsendte den tidligere direktør fra Vesuvobservatoriet Paolo Gasparini meddelelse om, at man efter mange seismiske undersøgelser havde lokaliseret et ca. 400 kilomter bredt bælte af smeltet magma i godt og vel 8 - 10 kilometers dybde under Vesuv. Opdagelsen af dette magmakammers størrelse har overrasket os, og det strækker sig ind under de andre vulkaner i Napoliområdet. Altid har man vidst, at Vesuv havde sit magmakammer i godt og vel 5 - 6 kilometers dybde, og vi kender Vesuv og ved, at jo længere vulkanen er i ro, desto voldsommmere bliver det næste udbrud. Gang på gang har denne vulkan i længere hvileperioder ligget rolig og stille hen for så pludselig at udfolde al sin indestængte energi. Normalt udtømmes et magmakammer ikke helt i et udbrud, kun ca. 20 - 25 %. Vesuv er relativ rolig for tiden, dog med mindre, det som vi også kalder for milde jordrystelser og sender lave temperaturer af vulkanske gasser ud forskellige steder, men vulkanen har en meget eksplosiv historie, bedst kendt fra det store udbrud i året 79 e. Kr.f., da Pompeji og Herculaneum blev begravet af aske og pimpsten.Det seneste udbrud i Vesuv fandt sted i 1944, og vulkanen er i dag langt farligere end i det forrige århundrede, idet den havde en mere konstant aktivitetsrytme - lidt lig Etnas på Sicilien - som er mere eller mindre konstant aktiv. Seismiske målinger viser, at når en bevægelse igennem den faste jordskorpe går hurtigere end igennem en flydende masse. For denne nye opdagelse, at magmakammeret har en størrelse lig Gardasøen i Norditalien, er baseret på 1800 seismiske undersøgelser foretaget fra et skib dels i Napolibugten, og man har herefter konkluderet, at magmalaget strækker sig helt til Appenninerbjergene, er ca. 8 kilometer dybt, og ligger ind under storbyen Napoli og de nærliggende vulkaner såsom Den Flegræiske Marker vest for Napoli og den sovende vulkan på øen Ischia. Undersøgelser tyder endvidere på, at dette magmalag er nærmest svampeagtigt og sammenblandet med de omkringliggende bjergarter, som nærmest svømmer rundt i denne flade beholder af smeltede stenmasser. Denne store undersøiske glødende masse af blandede smeltede stenmasser føder flere mindre kamre af magma ovenover som f.eks. Vesuvs, De Flegræiske Marker og vulkanen på øen Ischia fra tid til anden. På den måde holdes vulkanerne i gang, selvom der er uregelmæssige aktivitetsperioder i dem. F.eks. var det et tydeligt eksempel senest i 1982 ved Pozzuoli, da der var en mindre magmamasse tæt på jordens overflade ved havnemolen i byen, og den gamle gamle Serapeum tempelruin har gentagne gange hævet sig op og ned grundet magmastrømninger tæt på jordens overflade.

VULKANEN VESUVS VÆSEN

Som før omtalt er en vulkan opbygget og bortsprængt adskillige gange i Vesuvs sammensatte vulkankompleks eller bygning. Den ældste vulkankegle Somma er efter radioaktive dateringer af de vulkanske udbrudsprodukter bedømt til at være ca. 300.000 år gamle, og de viser, at den sidste enorme eksplosion, der bortsprængte Sommavulkanen og dannede den nuværende halvkredsformede Calderarand for ca. 17.000 år siden. En vulkan med en sejtflydende magmasmelte opbygger efterhånden et stigende gastryk i magmakammeret, som i tilfældet Vesuv ligger i ca. 5 - 6 kilometers dybde, altså lidt ovenover det store nyopdagede smeltede magmalag. Dette giver også forklaring på, at dette magmakammer fyldes op fra det større nedenunder, dels fordi der er opløste gasser i smelten og for Vesuvs vedkommende er der meget vanddamp, og desuden ekstra meget kuldioxid og kulilte, der stammer fra tykke lag af kalksten, der befinder sig under Napolibugten. Kalkstenene blødgøres på grund af den underjordiske varme og dumper ned i smeltemassen i Vesuvs magmakammer og herved dannes bl.a. de ekstra gasser i smelten. Samtidig med må vi heller ikke glemme, at Vesuv og vulkanerne her ligger på den neddykkende Afrikanske pladeforskydning, der skubbes ned under den Italienske halvø.
Vesuvs vulkantop er dannet på samme måde som den ældste Sommavulkan ved gentagne udbrud af lava og løse udbrudsmaterialer igennem mange tusinde år, har bygget vulkantoppen højere op af det udslyngede udbrudsmateriale. Krateret hæver sig i dag 1280 meter over havet, og det først kendte udbrud er det, som begravede oldtidsbyerne i 79 e.Kr.f. Pompeji og Herculaneum. Siden har Vesuv haft mange udbrud i de følgende århundreder, adskillige ikke særligt omtalte, men i 1631, efter en flere hundrede år lang hvileperiode, fik vulkanen et voldsomt udbrud, hvor mange tusinde mennesker mistede livet, og siden da indtil 1944 har vulkanen været aktiv så godt som konstant med forskellige intervaller, sjældent mere end 7 års pauser i aktiviteten. I dag er der igen tale om en lang hvileperiode, og det bekymrer vulkanologerne.."Vesuv er rastløs", har vulkanologer fra Vesuvobservatoriet udtalt. Aldrig har vi haft så mange rystelser som i de sidste par år, og det betyder, at der sker noget i undergrunden". "Når jorden ryster, selvom det er svagt, opstår der nye sprækker og revner, bl.a. i den størknede lavaprop, der sidder oven i Vesuvs vulkankrater. Derved lettes trykket for den smeltede lava neden under, og til sidst sprænges proppen i toppen af vulkanen. På samme måde, som når man trækker en flaske champagne op. Når proppen pludselig er væk, skummer meget af champagnen over, og man har beregnet, at på Vesuv kan et område ved vulkanens fod på ca. et kvarter bliver overskyllet af vulkanske udbrudsprodukter, såsom hede askeskyer og andre udbrudsprodukter. Her lever over 1 million mennesker i dag.
Vesuv har mange gange vist, at den må betragtes som en meget farlig og eksplosiv vulkan, specielt efter sine hvileperioder. Derfor holder Italienske vulkanologer på Vesuvobservatoriet konstant vulkanen og hele området under døgnovervågning med moderne vulkanologiske måleapparater, hvoraf en af de vigtigste er seismometrene, hvor man kan registrere stigende jordskælvssværme og bevægelser i vulkanens undergrund.
"Vesuv år 2000" er en ny evakueringsplan, hvor man i fællesskab med Italiens minister for civilbefolkningens beskyttelse, har oprettet et system, der har det formål at meddele befolkningen i tide, hvornår man bør forlade sit hjem, hvor meget man bør have med sig, og hvor sent et tidspunkt, man kan blive i sit hjem, inden det er for sent at komme væk, men aller vigtigst også, på hvilken måde man kommer væk. Man har telte, der på timer kan stilles op hvor som helst og huse de mange mennesker, og man har lavet aftaler med kommuner andre steder i Italien, således at man kan indkvartere så og så mange. I de tættest befolkede byer ved vulkanen er der tale om ca. 1 og en halv million mennesker, der skal evakueres. Vi finder her verdens tættest beboede område ved en vulkan, ja nogle steder helt op til 30.000 mennesker pr. km2. Faktisk kan op til 3 millioner mennesker blive berørt af et "plinisk" (opkaldt efter Plinius den Yngres beskrivelse af det store udbrud ved Pompejis undergang)udbrud fra Vesuv eller De Flegræiske Marker, i dag. Siden Vesuvs sidste udbrud i 1944 har vulkanen været tavs, men man har i de sidste fem år, specielt siden lørdag den 9. oktober og igen den 11. oktober i 1999, hvor flere mærkbare rystelser blev registreret under Vesuv, målt stigende jordskælvssværme i vulkanens undergrund. Dette har også været medvirkende til, at man fra international side fører intense samtaler med italienske vulkanologer og holder møder fra tid til anden. Alene i et års tid efter 1991 fandt der 718 rystelser sted i Vesuvs undergrund, og der er derfor nu grund til bekymring, bl.a. fordi at man er nødt til at være 110% sikker på, der vil komme et udbrud, inden man sætter evakueringsplanerne i gang for så mange mennesker.

PLINIUS BESKRIVELSE AF POMPEJIS UNDERGANG

Vi har den ældste beskrivelse af en vulkan på jordkloden overhovedet af et menneske, nemlig Plinius den Yngres beskrivelse af Pompejis undergang i året 79 e. Kr. f. til den romerske historieskriver Tacitus. Dette udbrud er så nøje beskrevet, at vulkanologer i dag har givet det navn efter ham om denne meget voldsomme type vulkanudbrud. Plinius skriver: "Der rejste sig en sky, men når man betragtede den på lang afstand var det umuligt at afgøre fra hvilket bjerg den kom. Først senere fik vi at vide, at det var Vesuv. Skyen mindede i facon mest af alt om en pinje, idet den nemlig steg op som en høj stamme, bredte sig ud ligesom grene, formentlig fordi den blev drevet i vejret af en kraftig eksplosion, men så efterhånden mistede sit tryk eller af sin egen vægt blev tynget ud i bredden for derpå at gå i opløsning. På sine steder var skyen hvid, andre steder snavset og grumset, alt efter om den førte jord eller aske med sig op i luften". Videre fortæller Plinius i sit næste brev: "I dagevis var der gået jordrystelser forud, men de er ikke særlig foruroligende eftersom de er ganske almindelige i Campanien". Tydeligt bevis på, at der kommer mange svage jordskælv inden en voldsom vulkan eksploderer. Videre fortsætter han: "Man så en sort og uhyggelig sky, der sprængtes af forvredne og flakkende zigzag linjer fra flammende eksplosioner". Denne beskrivelse forklarer en glødende hed askelavine , der med stærk fart er rutschet fra Vesuvs sprængte krater nedad flankerne og udover Napolibugten på den anden side, hvor Plinius boede. "Inden længe sænkede den omtalte sky sig over jorden og dækkede havet og omsluttede og skjulte Capri og lukkede udsigten til det yderste af Misenum. Nu begyndte der at falde aske ned, men dog endnu ret spredt. Jeg kastede et blik bagud, hvorfra en tæt tåge skyllede henover jorden som en rivende strøm, der fulgte efter os. Der blev atter mørkt, og der faldt igen askeregn, denne gang voldsom og tung. Vi rejste os gang på gang og rystede asken af os. Det blev nat, ikke sådan som når månen ikke skinner, eller det er overskyet, men som i et lukket rum, hvor lyset er gået ud."
Plinius beskrivelse af det store udbrud, der begravede oldtidsbyerne Pompeji og Herculaneum er så godt beskrevet af et typisk eksplosivt vulkanudbrud, først med askeskyen, der stiger til vejrs, derefter de pyroklastiske askeskyer, der som brændende laviner af overophedet aske og gasser, er skyllet nedover vulkanens skråninger over byerne og kvalte de indbyggere, der endnu ikke var flygtet....
Tak til Plinius for denne beskrivelse, for som vulkanologen Haraldur Sigurdsson udtaler: "Da jeg første gang i 1979 besøgte Vesuv og Pompeji og samtidig havde læst Plinius breve til Tacitus, forstod jeg straks måden, som Vesuv dræbte indbyggerne på". Hans undersøgelser af askelagene viste også, at dels Pompejis indbyggere og også Herculaneums beboere måtte være kvalt af sådanne askelaviner, der pludselig fejede nedover vulkanens flanker i løbet af det ca. 17 timer lange udbrud.

VESUV I DAG

En regel gælder om alle vulkaner og det er, at for at vide noget om fremtiden, må man kende dens forhistorie.

"Vesuv sover, men dens hjerte er vågen. Der er ingen tvivl om, at den vil vågne igen fra sin urolige søvn og eksplodere i sin fulde pragt og endnu engang overraske verden med søjler af ild og røg, mens jorden gyser. Utallige mennesker vil få ødelagt deres byer, mens historien om Pompeji og Herculaneum gentages. Vesuv er et uhyre, der ikke kan styres af nogen menneskers dygtighed og genialitet - og derfor storslået og ærefrygtindgydende".

Citat af vulkanologen Alesandro Malladra i 1913.

I slutningen af år 2001 opdagede man i udkanten af byen Nola syd for Vesuv resterne af en bronzealderby begravet i hvid pimstensaske som Pompeji blot ca. 1500 år før. Udgravningerne begynder så småt, og indtil nu ser det ud til, at indbyggerne har forladt stedet i tide, da vulkanen buldrede ildevarslende...

"Vesuv vil gentage sit store nummer. Det er ikke et spørgsmål om hvis der kommer et udbrud, som jeg har hørt mange udtale, men hvornår det sker" Citat af mig selv..

ETNA

Etna, Siciliens og Europas højeste og mest aktive vulkan, afviger på flere måder fra andre Italienske vulkaner, fordi den dels ligger bag og oven på Afrikas neddykkende Plade og hermed faktisk hører til Afrika. Da Etnas magma er af basaltisk oprindelse, og som regel meget ensartet, har det igennem længere tid været den gængse vulkanologisk opfattelse, at den mere må betegnes som en "hot-spot" vulkan, d.v.s. en såkaldt "rød" (blød) vulkan med en mere konstant opstrømning af magma fra større dybder i jordens kappe. Altså ikke en genopsmeltning af en neddykkende kontinental-eller havbundsplade, som de andre Italienske vulkaner, og for at gøre det endnu mere kompliceret, ligger Etna på en udvidelseszone, altså spredningszone, der udvider sig og starter med Maltagraven eller Malta Escarpmentet, som ligger øst for Sicilien og dels afgrænser Det Joniske Hav fra det lav-vandede Pelagiske Hav syd for Sicilien, fortsætter ned igennem Det Afrikanske Kontinent. Det betyder igen, at vi kan betragte Etna som sammenhængende med disse geologiske bevægelser som den stejle skrænt på næsten 3000 meters havdybde er et resultat af. Desuden er Etna den sidste halve million år gradvist rykket ind på Sicilien fra øst, hvilket tyder på, at Etna tilhører denne udvidelszone. Etnas vulkanbygning er begyndt at danne sig for ca. 2 millioner år siden, først som en undersøisk vulkan, der ved mange udbrud har opbygget den 3350 meter høje vulkankegle. Det Vulkanologiske Institut i Catania går også ind for denne tanke, men ikke at Etna skulle ændre karakter på grund af det mere eksplosive udbrud i år 2001, hvor vulkanen havde udbrud fra både topkrateret og flanken på samme tid, hvilket hører til sjældenhederne. Det man bemærkede her var bl.a, at vulkanen udslyngede amfibolmineralet, barium og neobium, som ikke er set i vulkanens udbrudsprodukter i mange tusinde år. Denne karakterændring plus den lidt voldsommere eksplosivitet har givet forskere ideer om, at Etna nu skulle være på vej ind i en mere stærk eksplosiv udbrudsrytme, hvilket jeg efter samtaler med vulkanologer på Det Internationale Vulkanologiske Institut i Catania, dog må sige på nuværende tidspunkt er uvist. Man har her mere den opfattelse, at der har været tale om et tilfældigt eksempel. Der har før været ændringer i Etnas eksplosvitetsrytme, men derfra og til at hævde, at den bliver eksplosiv som Vesuv eller en af de ø-vulkaner, der er opbygget over en neddykkende havbundsplade, bør nok tages med forbehold i første omgang for Etnas vedkommende. Pressen har kørt historier på denne tanke, specielt efter en artikel i det videnskabelige tidsskrift "Science Nature".Etna vil ikke blive en vulkan lig Pinatubo eller Vesuv....

SANTORINI

Syd om Grækenland finder vi en gammel vulkansk ø-bue, med bl.a. Santorini eller Thera , hvis eksplosion for over 3640 år siden har udslettet Den Minoriske kultur på Kreta i form af en kæmpemæssig tsunami, kunstig havbølge, der med 35 - 40 meters højde har udslettet alt på Kreta, mennesker, dyr, huse, redskaber og alt. De højere dele af øerne blev dækket af mange meter høje askelag ved vulkaneksplosionen. Alt har lignet et månelandskab mindst en generation efter eksplosionen. Man har beregnet energien i denne eksplosion til at svare til 20.000 atombomber lig den, der faldt over Hiroshima under Anden Verdenskrig. Efter de mange jordskælv og forudbrud, som jog øens indbyggere på flugt, kom selve eksplosionen, hvorved enorme mængder af hvid pimpstenaske(surt lavaskum) blev slynget mindst 40 - 50 kilometer til vejrs, hvorefter magmakammeret under vulkanen var delvist tømt ud, og vulkanbjerget sank ned i det tomme magmakammer. Da havvandet nu fossede ind i den glødende smeltemasse, der var tilbage kom der en enorm dampeksplosion, som sendte resten af vulkanbjerget til vejrs i form af sten i alle størrelser, en del på størrelse med huse, og efterlod en enorm stor Caldera - kratergryde - hvor havvandet fossede ind og dannede en kæmpemæssig sø, med kun resterne af det omkringstående vulkanbjergs rande tilbage. Måske er det denne eksplosion, som har givet navn til legenden om det sunkne Atlantis eller Bibelens beretninger om de plager, som ramte Ægypten under Ramses den Anden og Moses. Vi ved det ikke med sikkerhed, men i hvert fald er der siden romertiden dannet en ny mindre vulkan i midten af den vandfyldte kratergryde ved den fortsatte vulkanologiske cyklus....

Henning Andersen

# data[].attributes.attachment_link.description
En regel gælder om alle vulkaner og det er, at for at vide noget om fremtiden, må man kende dens forhistorie. "Vesuv sover, men dens hjerte er vågen. Der er ingen tvivl om, at den vil vågne igen fra sin urolige søvn og eksplodere i sin fulde pragt og endnu engang overraske verden med søjler af ild og røg, mens jorden gyser.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Arkæologerne mener, at der var op mod 20 bordeller i Pompeji, hvilket er usædvanlig mange for en by, der formentlig havde omkring 12.000 indbyggere i 79 e.Kr.

Byens rige borgere tilfredsstillede sig med deres egne slaver, så de mange bordeller var primært for byens underklasse samt besøgende handelsfolk og sømænd.

Det største horehus, kaldet Lupanar Grande, havde hele 10 små kabiner, hvor de prostituerede tog sig af kunderne. Aktiviteterne foregik på hårde stensenge, så de ofte berusede gæster ikke fik det for behageligt og faldt i søvn.

Kunderne benyttede seksuelle menukort

Mange bordeller var udsmykket med vægmalerier af alverdens seksuelle udskejelser. Nogle mener, at de tjente som menukort, hvis folk havde svært ved at forklare deres ønsker.

Størstedelen af de prostituerede var sandsynligvis slaver eller frigivne kvinder, som efterfølgende blev i erhvervet, fordi det var en effektiv måde at tjene penge på.

Frække symboler viser vej

Flere steder i byen er der afbildninger af fallos-symboler. Nogle er hugget ind i vejbelægningen, andre hænger over døre og porte, mens enkelte er støbt i metal og er blevet brugt som sjove olielamper.

De mange tissemænd havde dog ikke kun seksuelle undertoner: De var også symboler på fertilitet, held og humor.

# data[].attributes.attachment_link.description
Arkæologerne mener, at der var op mod 20 bordeller i Pompeji, hvilket er usædvanlig mange for en by, der formentlig havde omkring 12.000 indbyggere i 79 e.Kr. Byens rige borgere tilfredsstillede sig med deres egne slaver, så de mange bordeller var primært for byens underklasse samt besøgende handelsfolk og sømænd.

# data[].attributes.headline
Dominus ancillae suae - Museo Archeologico Nazionale, Napoli

# data[].attributes.subject
Dominus ancillae suae - Museo Archeologico Nazionale, Napoli

# data[].attributes.attachment_link.title
POMPEII - THE LAST DAY - BBC - Discovery History Life (full documentary)

# data[].attributes.attachment_link.description
SHOP AMAZON - GIVE THE GIFT OF AMAZON PRIME http://amzn.to/2e323ku Pompeii - The Last Day - BBC (documentary). thanks for watching history life discovery science technology tech learning education national nature geographic earth planet channel universe culture civilisation civilization egypt egyptian greek rome roman disaster disasters volcano volcanoes

# data[].attributes.headline
Dokument tll BBC-dokumentar The Last Day

# data[].attributes.subject
Dokument tll BBC-dokumentar The Last Day