# data[].attributes.headline
אדריכלות פרדוקסלית

# data[].attributes.subject
אדריכלות פרדוקסלית

# data[].attributes.headline
תגובה למאמר של תמר ברגר                                                         אני רואה קשר ישיר בין המאמר של תמר ברגר לספרו של ג׳ורג׳ פרק - ״הדברים״ בו הוא   מתאר בעצם את האדם העכשווי או ״כלאדם״ דרך ייצוג דפוס חברתי של החיים                  בתקופתינו, המורכב מאינסוף תשוקות,רצונות, דעות, זכרונות ודימויים רצוניים שנראים  מתאימים למיליונים של אנשים. זאת כמו מיליוני המקומות - הפרברים (גם בערים אך לרוב הם יותר מגוונים) בהם כל אחד דומה לשני למרות המיקום והמתכנןהשונים, הרצון להבדל מהאחר יוצרת את הזהה, האינדיווידואל הרודף אחר האינדיווידואליזם ובה בעת מבטל     אותו. הצורך בפרטים ומתן משמעות לדברים שיש לנו, שאנו צורכים כמו הבתים הזהים המשוכפלים, הכניסות הגנריות שנראות כמו במגזינים של עיצוב, כמו שרואים בסרטים.      בדיוק כמו שיש לשכן.״כלאדם״ לדעתי זהה ל'תרבות׳ ה״כלבניין״ או ״כלפרבר״, כל כך אקלקטי ומגוון עד שריק לחלוטין. הכל וכלום בו זמנית. החזרתיות המבנית והאזורית  מנוונת ומשפיעה לא רק  בהיבט הפיזי על המרחב אלא גם עלההרגלים האנושיים, הציפיות והיכולת להתפתח           ולהשתפר. מבניות זו מעידה על ההתנהלות וההתפתחות של המרחב הבנוי.  ועלינו.

# data[].attributes.subject
תגובה למאמר של תמר ברגר                                                         אני רואה קשר ישיר בין המאמר של תמר ברגר לספרו של ג׳ורג׳ פרק - ״הדברים״ בו הוא   מתאר בעצם את האדם העכשווי או ״כלאדם״ דרך ייצוג דפוס חברתי של החיים                  בתקופתינו, המורכב מאינסוף תשוקות,רצונות, דעות, זכרונות ודימויים רצוניים שנראים  מתאימים למיליונים של אנשים. זאת כמו מיליוני המקומות - הפרברים (גם בערים אך לרוב הם יותר מגוונים) בהם כל אחד דומה לשני למרות המיקום והמתכנןהשונים, הרצון להבדל מהאחר יוצרת את הזהה, האינדיווידואל הרודף אחר האינדיווידואליזם ובה בעת מבטל     אותו. הצורך בפרטים ומתן משמעות לדברים שיש לנו, שאנו צורכים כמו הבתים הזהים המשוכפלים, הכניסות הגנריות שנראות כמו במגזינים של עיצוב, כמו שרואים בסרטים.      בדיוק כמו שיש לשכן.״כלאדם״ לדעתי זהה ל'תרבות׳ ה״כלבניין״ או ״כלפרבר״, כל כך אקלקטי ומגוון עד שריק לחלוטין. הכל וכלום בו זמנית. החזרתיות המבנית והאזורית  מנוונת ומשפיעה לא רק  בהיבט הפיזי על המרחב אלא גם עלההרגלים האנושיים, הציפיות והיכולת להתפתח           ולהשתפר. מבניות זו מעידה על ההתנהלות וההתפתחות של המרחב הבנוי.  ועלינו.

# data[].attributes.body
יובל אלבק

# data[].attributes.headline
גם אני רוצה- אור ברינדט

# data[].attributes.subject
גם אני רוצה- אור ברינדט

# data[].attributes.body
כבר בפתיחת הקטע "גם אני רוצה כזה" לא ניתן להתעלם מהתחושה שהמשפט מייצר.
אנו חיים ורואים איך מסביבנו, אנחנו וגם הדורות הבאים, משתמשים בצירוף המילים  "גם אני רוצה כזה", מה הוא בכלל אותו כ-ז-ה מדובר?  האם יש דבר שהוא נכון לכולנו?

בקטע ישנו המפשט  "טיבו של הפטיש, שהוא סימן לדבר ולהיעדרו בעת ובעונה אחת"  -  בראות עיניי, מדובר במשפט מעניין מכיוון שיכול להיות שאנחנו רוצים משהו מתוך העיסוק בחוסר קיומו של הדבר עצמו ולא במהות שלו. האם אנחנו באמת שואלים את עצמנו האם אנחנו צריכים את אותו הדבר, או עצם הראייה שלו אצל אדם אחד מייצרת לנו "חשק" לרכוש אותו.

אחד הדברים הבולטים בקטע "גם אני רוצה כזה" הוא הפירוט  המעייף של הדברים- "עם הכניסה פנימה, נפרׂש מול העין חלל קומת הקרקע: רצפת אריחי קראמיקה  אפרפרים 60x60 ; חדר האורחים מימין, עם ספת עור שחורה ועליה כריות בהדפס טורקיז-סגול, שולחן עץ כהה מוארך ובמרכזו כלי זכוכית תכלכל בדמות סירה, ושתי כורסאות עור לבנות"... ההסבר הארוך, עוד יותר מעצים את הגנריות וחוסר הייחודיות בבחירה אישית. הכל מכני, זהה, ללא זהות. כאילו יש מתכון לאדם וכמובן לרצונותיו.

מצחיק לחשוב שאנחנו מכירים עוד מהילדות שאחת הצורות להיענש הייתה ע"י כתיבה של משפט מסויים כמות רבה של פעמים. אם זה היה נקרא עונש, למה היום אנחנו דואגים כל כך לחיות בצורה חזרתית? כמו השכן, כמו החבר, כמו שאני מכיר, בבית שנמכר ע"י מחיר למשתכן ונראה כמו של כל השאר ומרוהט במוצרים מאיקאה.

הכל מתובנת, וגם אם התבנית לא ברורה העיקר הוא להיות חלק ממנה.

# data[].attributes.headline
אורי שלום מדבר על איך הציונות במהותה מכילה בתוכה גישה אנטי עירונית. דמות הצבר, אותו אני מכירה היטב- מסבא אליהו "הפלמחניק" שהקים את מושב ירקונה,הוא דמות אנטי עירונית מובהקת. הצבר רוצה לעבד את האדמה, להפריח את השממה ולגור בצריף הקטן.אך בניגוד לאמירות אלו רעיון הקאופרטיב שצמח והתחיל את דרכו ממושב העובדים והקיבוץ בימים אלו מתממש בגרסתו המוצלחת ביותר דווקא בעיר. צריכה משותפת היא יעילה יותר- בתשתיות, במסחר בשירותים, בתחבורה ובחינוך ובכל מרכיבי העיר.  על פי תוכנית שרון "משימת העל" היא איכלוס המדינה - פיזור, הסותר את כל רעיון העירוניות - הריכוזיות.ואילו היום- "form follows numbers" המדינה עברה הפרטה, כמעט ולא נראה בנייה ציבורית. היזם גוזר קופון שמן על בניינים משוכפלים ואף אחד לא לוקח אחריות על המרחב הציבורי, ליזם אין אינטרס כלכלי להתערב בו והמועצה המקומית נזכרת כשמאוחר מידיי. טיפוסי הH של היום לא שונים משיכוני הרכבת בעבר, משוכפל, גנרי, חסר זהות ותלוש מסביבתו. "הלכה ועלתה חשיבותו של הדימוי, של הסימן, ואיתה התעצם גם תפקידה של התשוקה לאובייקט." האובייקט בעל תפקיד, מסמן משהו אחר שגדול מעצם היותו. "אבן פראית" כיצד אבן יכולה להיות פראית? הרי אבן היא הדבר הכי סטטי שקיים. ויתרה מכך, אבן פראית שבאה כחיפוי על חומת בטון, זהו אוקסימרון של ממש, תעתוע ראייה, סימון שיטחי של דבר מה על מנת להציג דבר אחר בעל עומק, קיטש'.כולנו חיים בעולם ראווה, בעולם של קיטש', בחנויות איקאה- כאשר פותחים את המגרה ומופתעים לגלות שמונח שם מחיר ולא זוג גרביים.

# data[].attributes.subject
אורי שלום מדבר על איך הציונות במהותה מכילה בתוכה גישה אנטי עירונית. דמות הצבר, אותו אני מכירה היטב- מסבא אליהו "הפלמחניק" שהקים את מושב ירקונה,הוא דמות אנטי עירונית מובהקת. הצבר רוצה לעבד את האדמה, להפריח את השממה ולגור בצריף הקטן.אך בניגוד לאמירות אלו רעיון הקאופרטיב שצמח והתחיל את דרכו ממושב העובדים והקיבוץ בימים אלו מתממש בגרסתו המוצלחת ביותר דווקא בעיר. צריכה משותפת היא יעילה יותר- בתשתיות, במסחר בשירותים, בתחבורה ובחינוך ובכל מרכיבי העיר.  על פי תוכנית שרון "משימת העל" היא איכלוס המדינה - פיזור, הסותר את כל רעיון העירוניות - הריכוזיות.ואילו היום- "form follows numbers" המדינה עברה הפרטה, כמעט ולא נראה בנייה ציבורית. היזם גוזר קופון שמן על בניינים משוכפלים ואף אחד לא לוקח אחריות על המרחב הציבורי, ליזם אין אינטרס כלכלי להתערב בו והמועצה המקומית נזכרת כשמאוחר מידיי. טיפוסי הH של היום לא שונים משיכוני הרכבת בעבר, משוכפל, גנרי, חסר זהות ותלוש מסביבתו. "הלכה ועלתה חשיבותו של הדימוי, של הסימן, ואיתה התעצם גם תפקידה של התשוקה לאובייקט." האובייקט בעל תפקיד, מסמן משהו אחר שגדול מעצם היותו. "אבן פראית" כיצד אבן יכולה להיות פראית? הרי אבן היא הדבר הכי סטטי שקיים. ויתרה מכך, אבן פראית שבאה כחיפוי על חומת בטון, זהו אוקסימרון של ממש, תעתוע ראייה, סימון שיטחי של דבר מה על מנת להציג דבר אחר בעל עומק, קיטש'.כולנו חיים בעולם ראווה, בעולם של קיטש', בחנויות איקאה- כאשר פותחים את המגרה ומופתעים לגלות שמונח שם מחיר ולא זוג גרביים.

# data[].attributes.body
תמר קפלן

# data[].attributes.headline
יוליה רונקין

# data[].attributes.subject
יוליה רונקין

# data[].attributes.body
הבניה הישראלית העכשווית רוויה בשיקולים כלכליים מידי נושא האישיות והאינדיווידואל  נבלע בתוך השיקולים האלה.
המרוץ לבית ולדירה מעוורים את עיניהם של רוב אוכלוסית המדינה וגורם לכך שמרוב שהם רצים במרוץ הזה הם לא רואים או חושבים על מה חשוב להם בתוך מרחב המגורים שלהם . בתוך כל זה היזמים "מנצלים" את העיוורון הזה ובונים חלומות ודימיונות של מה שניראה להם שהם רוצים - מה שיוצר קונצנזוס של איך בניה אמורה להראות , אין מגוון לבחור ממנו אין תמהיל שאינדיווידואל יכול להגיד "כזה אני רוצה " וגם אם יש כאלה הם מועטים והרוב עדיין שבויים בעדר ולא רוצים להתבדל מאחרים בנושא כה משמעותי כמו בית וככה נולדת לה טיפולוגיה אנונימית לחלוטין שהיא אשמתו של אף אחד ושל כולם בד בבד היא פשוט תוצר של נסיבות של מדינה צעירה יחסית , אוכלוסיה יחסית שלא גיבשה לעצמה עדיין אופי מובהק המאפשר בניה כמו שניתן לראות במדינות אחרות וותיקות יותר .

# data[].attributes.headline
עיר ללא עיר l שיר משה

# data[].attributes.subject
עיר ללא עיר l שיר משה

# data[].attributes.body
עיר ללא עיר. זו התוצאה של התכנון המהיר והקפיטליסטי של ימנו. האידיאולוגיה נעלמה ועל זהות אין בכלל מה לדבר. ארץ ישראל שהייתה בחיפוש אדריכלי אחרי השפה שלה, המובהקות הייחודית, האוריננטליסטי עם המודרני, הישן עם החדש, שכחה את הערכים הללו לטובת ייצור מהיר ויעיל של מכונות מגורים.

אותן מכונות, נעוצות באדמה ומתארכות להן מעלה מעלה, קומה אחר קומה, כולן זהות. ומסביב? ריק. תחושת השייכות קשה להשגה - כולם יפגשו באותו הפארק שאליו מביטים המגדלים, אך קשה למצוא פינה אנטימית שהיא שלך בתוך הרחוב, מתחת לבניין, מקום מפגש שרק אתה והשכן ממול יודעים עליו, כי כמובן המבנה מבודד אותך מהשכנים - אוטופיה עירונית, לגור בעיר להרגיש בכפר.

בפרויקט של אלכסנדרה רוד יש משהו קסום בעיניי למרות הביקורת שהתושבים בו מעלים. הוא נותן מענה לדיור חברתי, עירוני כמעט קיבוצי אפשר להגיד. אם מבודדים את המבנה מתושביו, אפשר לחשוב שגם הוא דומה למכונות המגורים של השכונות החדשות בארץ - זהה, משוכפל ואנונימי. אך הדבר היפה שקורה בו הוא שהמבנה מקבל עליו שכבה נוספת והיא תושביו ומה שמגיע עמם.

קנה המידה והפרופורציות אפשרו את זה שכל אדם המתגורר במבנה, הוסיף עליו רובד אישי שלו - הצמחים, הכביסה, החתול, המגפיים על יד הדלת. מה שיוצר דבר מעניין - הרובד הנוסף מכניס פנימה את השייכות וכמעט לגמרי משליך החוצה את האנונימיות, למרות שהיא טבועה בו מלכתחילה.

דבר נוסף וחיובי בעיניי הוא קומת הקרקע וגרמי המדרגות. נכון יש מסביב את הפארק או את פינות הישיבה, אך קומת הקרקע ומעברי המדרגות למעשה מייצרים מפגש מכוון או לא. זאת אומרת שגם בדרך החוצה לעבודה או חזרה הביתה עם הקניות, אתה תפגוש באחד השכנים, תזהה אותו לפי מה הוא מניח על המרפסת הפנימית שפונה לרחוב. בסופו של דבר תוכל להיכנס הביתה ולהיות מה שתרצה, אתה תבחר את מידת השייכות, ההתערבבות והציבוריות, אך לא ניתן להתחמק ממאפיינים אלו לגמרי (לחנות בחניון התת קרקעי ולעלות ישירות במעלית לפתח דירתך) כי הפרויקט מייצר אותם - וזה חלק מלגור בעיר בעיניי.

# data[].attributes.headline
גם אני | אורי רפופורט

# data[].attributes.subject
גם אני | אורי רפופורט

# data[].attributes.body
גם אני הייתי רוצה לגור בבית שכזה, בשכונה שמנותקת מהכל, להכיר את כל האנשים ברחוב ןלהכיר בעל פה את הדרך מהמכולת לדירה. גם אני הייתי רוצה לגדול בבית פשוט, כמו של כל החברים שלי, מבלי לחשוב מדוע שלו גדול או יפה יותר, מבלי לחשוב על כמה לי אין. גם אני הייתי רוצה ללכת בעיניים עצומות ולדעת איפה כל מדרגה ומדרגה נמצאת, להכיר כל פגם שתכננו עבורנו. גם אני הייתי רוצה לגור בתוך אי, רחוק מכולם, עם הדברים שלנו, שכולנו מכירים. כולם אומרים שלגור איפה שאנחנו גרים זה לא חיים, אי אפשר לגור ככה, למה? כל מה שאנחנו צריכים זה בטחון.בדיוקכמו באותה שכונה בצד השני של העיר.

# data[].attributes.headline
תגובה לטקסט גם אני ר

# data[].attributes.body
תגובה לטקסט גם אני רוצה כזה של תמר ברגר  / רונן טוקר

האם יש דבר כזה בית ישראלי, זה שאלה שעולה וחוזרת מידי פעם ואנו מתייחסים אליה רבות בלימודים שלנו, בורחים למושגים מופשטים, קלים לאילוף אבל מפחדים לגעת בה באמת בידיים חשופות לראות את התשובה שנמצאת לנגד אלינו.

יש בתים ישראליים והם פרושים מדן ועד אילת על כל המרחב שלנו. הבנייה הזו היא תוצר 100 אחוז ישראלי, כחול לבן, ולכן היא כמעט קשה מנשוא. היא נולדה בוועדות תכנון, אדריכלים ישראליים חלקם מרצים כאן, ממש בבית ספר הזה, תכננו אותה וחלמו אותו ויצרו את המרחב הזה עברנו, וכנראה שכאן טמונה האכזבה, שמובילה להדחקה ולניסיון התנכרות למרחב הזה. מאשימים את הממשלה את המודרניזם את הקבלנים את היזמים, אבל לא מבינים שהבעיה עמוקה יותר וקשה יותר, וכואבת יותר.

הבתים האלה הם המראה של החברה שלנו. הם ניצבים בעליבותם סביב הרחוב שמתפקד כמדבר תרבותי, עם צינורות הביוב החשופים , וקירות התמך הגבוהים , וטיח השחור המתקלף והמזגן המטפטף והגנריות האנונימית.  וזה עצוב- עצוב בעיקר כי זאת האמת, והיא הדבר הכואב ביותר לראות ולשמוע.

הבתים האלה הם תוצר של מכונת הבנייה הישראלית שמאז ומתמיד העדיפה את הכמות על איכות, את העצל על החרוץ את הסכמתי על המפורט, את הפנים על החוץ, את הבטון על העץ את הביטחון על החללים האנושיים, את כיוניי האוויר המרובים על הרחוב והפרטים הקטנים? אלוהים נמצא בהם, והוא כבר לא גר כאן יותר עזב אותנו לבדנו בארץ הזו....

הבתים האלה הם מראה, מראה שקשה וכואב להביט בה. ואם חוזרים לשאלה האם יש תרבות עברית או תרבות בעברית. אז מסתבר שיש תרבות עברית אבל היא כל כך מבאסת שלפעמים עדיף לדמיין שאין.

הרבה יותר קל לנו לזלזל בשכונות האלה להקטין אותם או להסביר שמקורה בטעות מאשר להכיר באמת הקשה, הבתים הרחובות והערים האלה הם אנחנו הם שלנו. וזה עצוב ונכון, בעיקר נכון זהו החלום הישראלי במלוא תפארתו ועליבותו ולנו נשאר רק לגור כאן, בהצלחה לנו.

# data[].attributes.headline
עופרי מטק                                             המאה העשרים עם הקדמה יצרה שדרה חדשה של אנשים – מעמד הביניים  והביאה אמונה שרווחת הפרט ואיכות החיים של המשפחה במעמד הבינוני נמדדת באיפה יגור ,? התוצאה (בעיקר בארצות הברית)  יצירת מעין צורת בניה חדשה "הפרברים"  בתים זהים על קרקע וגינה, רחוק יחסית ממקום העבודה , מחייב תנועה עם רכב (מפואר) שיוצר ביחד אורח חיים ראוותני ותחושת שווין (עם העשירים) והצלחה בחיים,הבית , הגינה, הרכב, עם המוסך, הגינה סביב הבית, אותם הבתים לאורך כל הרחוב , בכל הפרבר  מבטא בסופו של עניין רק נראות , מוחק את הייחודיות. הופך   האנשים לאותו דבר (כמו הבתים, הדשא, הרחוב....) הופך את אורך חייהם למונוטוני חסר משמעות וחזון, גם בישראל אנו עדים בשנים האחרונות לתופעה דומה, החיקוי לאורך החיים האמריקאי יצרה יישובי לוויין סביב ערי המטרופולין , בארץ קטנה עניה במשאבי קרקע  יוצרת בסופו של ענין קטסטרופה תחבורתית שלא ניתנת כמעט לפתרון, פגעיה אנושה בשטחים הפתוחים וירידה קשה באיכות החיים של רוב האוכלוסייה שנאלצת לבזבז זמן ניכר בפקקים ולהתמודד עם שטחים ירוקים  עם משתמשים רבים מדי (לדוגמא התנועה לכנרת ובחזרה למרכז בסופי החגים)לדעתי רק ריכוז עיקר המגורים בערים בבניה רוויה  ולגובה , והשקעה מאסיבית בתחבורה ציבורית יאפשרו איכות סבירה

# data[].attributes.subject
עופרי מטק                                             המאה העשרים עם הקדמה יצרה שדרה חדשה של אנשים – מעמד הביניים  והביאה אמונה שרווחת הפרט ואיכות החיים של המשפחה במעמד הבינוני נמדדת באיפה יגור ,? התוצאה (בעיקר בארצות הברית)  יצירת מעין צורת בניה חדשה "הפרברים"  בתים זהים על קרקע וגינה, רחוק יחסית ממקום העבודה , מחייב תנועה עם רכב (מפואר) שיוצר ביחד אורח חיים ראוותני ותחושת שווין (עם העשירים) והצלחה בחיים,הבית , הגינה, הרכב, עם המוסך, הגינה סביב הבית, אותם הבתים לאורך כל הרחוב , בכל הפרבר  מבטא בסופו של עניין רק נראות , מוחק את הייחודיות. הופך   האנשים לאותו דבר (כמו הבתים, הדשא, הרחוב....) הופך את אורך חייהם למונוטוני חסר משמעות וחזון, גם בישראל אנו עדים בשנים האחרונות לתופעה דומה, החיקוי לאורך החיים האמריקאי יצרה יישובי לוויין סביב ערי המטרופולין , בארץ קטנה עניה במשאבי קרקע  יוצרת בסופו של ענין קטסטרופה תחבורתית שלא ניתנת כמעט לפתרון, פגעיה אנושה בשטחים הפתוחים וירידה קשה באיכות החיים של רוב האוכלוסייה שנאלצת לבזבז זמן ניכר בפקקים ולהתמודד עם שטחים ירוקים  עם משתמשים רבים מדי (לדוגמא התנועה לכנרת ובחזרה למרכז בסופי החגים)לדעתי רק ריכוז עיקר המגורים בערים בבניה רוויה  ולגובה , והשקעה מאסיבית בתחבורה ציבורית יאפשרו איכות סבירה

# data[].attributes.body
המאמר של אליס מונרו ישנם הרבה תיאורים מרחביים המתייחסים לאדם, או למחשבה עליו\ כלפיו (לדוג' תיאור של גברת פולרטון- תוואי נופה של גרדן פלייס ..כמו הצתמק בלילה ונעלם בצלע ההר השחור פראי) עיצוב המרחב נעשה ע"י הקהילה, האנשים שחיים את המרחב. תיאור המרחב מבטא את רצונם של אנשים מהמרחב ככלל מבלי לצפות בפרטים שנוכחים בו באמת (יחסם של אנשי הקהילה לגברת..)

עניין הפרט והכלל חוזר גם במאמר של חנה ארנדט בו היא מנסה להסביר את ייחודו של הפרט מבלי להיות תלוי במרחב. המרחב לעומת זאת הוא חלק מייחודיות האדם, אומנם לא כולו, ונותן לו את המגש להגדרת זהותו ה"מי". אותו הפרט שיכול להעלם אל המרחב ותכונותיו, מבלי לרדת לפרטיו אין הוא פרט, אלא רק ייצוגו כפי שנעשה לגברת פרלטון במאמר.

גילה מרולין

# data[].attributes.headline
תגובה למאמרים :  תאמר חטיב - שנה ה" - ויצו

# data[].attributes.subject
תגובה למאמרים :  תאמר חטיב - שנה ה" - ויצו

# data[].attributes.body
לנוף הבינוי הישראלי ישנם גורמים חשובים המשפיעים עליו, כגון מדיניות המרחב והגישה הקפיטליסטית. הגישה הזו מאפיינת את המאה שבה אנו נמצאים ומתאפיינת באינדיבידואליזם במקום הגישה השיתופית.
תולדות הבינוי הישראלי מציגה סוג של תבנית שחוזרת על עצמה כל פעם מחדש "כלוח חלק", משוכפל וחזרתי." במרחב היומיומי הישראלי השכונה, האזור ואף הבניינים מתוכננים באופן דומה, עם מעט מאוד אפשרויות לשינוי, עדכון או תוספות.
בגישה האינדיבידואליסטית, הבינוי הישראלי הפך "לטרנד" אחיד אצל כל התושבים. קיים דמיון מובהק מאוד במראה החיצוני ואף במראה הפנימי של הבתים. דמיון בצורת הבניין החיצוני ועד לפרטי הפרטים של עיצוב הבית, האבזור הפנימי, רהיטים ועוד הוא זה מה שרואים עכשיו בשטח !
מעט דמיון ויצירתיות והאטה בהתפתחות הכללית של תחום הבינוי הישראלי. ישנו תכנון יתר ואי היעזרות בכלים חדשניים. התכנון מתמקד בשימוש ממושך "בארגז הכלים המודרני", ובכך משנות ה90 -עברה ישראל מן השראלי- תוצר של מאה שנות מודרניזם! דפוסי פעולה חזרתיים והלכי רוח מקובעים.
השאלה שאנו שואלים את עצמנו? האם אנחנו רוצים להיות מוגבלים ביצירתיות, בהתפתחות האישית ובפיתוח רעיונות חדשים? האם נשאף להומוגניות ושליטה עודפת? האם נעדיף להמשיך להשתלב בזרם הקיים, להיות שטוחים וחסרי עומק? לא ניקח סיכונים ולא נניסה ליצור לעצמנו דרך חדשה ומיוחדת שאנו מתוך רצון, בוחרים לעצמנו בנוף הבינוי הישראלי?
מה הסיבה האמתית מאחורי כל זה? הסיבה ההגיונית והריאלית ביותר היא זה שאנחנו כבני אדם נמצאים עם מודעות סביבתית ירודה. חושבים איך העתיד יהיה ומה הוא יציע לנו במקום לשאוב לפתח רעיונות חדשים ולבנות את העתיד- שלנו! באמת לרצות להתפתח ולא להסתפק במה שהחברה מציעה לנו ולא להיות מקובעים.
כן לתכנן עיר, שכונה ובית שונה וחדשני בכל המובנים! כן לחיות כתושב בסביבה מעניינת ומתחדשת! לא למחוק את העבר וההיסטוריה ולשמור על תוכן וזהות אישית!

# data[].attributes.attachment_link.title
ישראל של שנת 2017

# data[].attributes.attachment_link.title
ישראל של שנת 2017

# data[].attributes.headline
ישראל של שנת 2017, לאן את ממהרת? מהחיפזון אינו יוצא דבר טוב ומועיל.נראה כאילו מישהו רודף אחרי מדינתנו הקטנה, אומר לה שהיא אינה מספיק טובה, שהיא אינה מספיק מתפתחת מהר, שהיא אינה מספיק דומה למדינות מערביות אחרות והיא כמובן אינה מספיק דומה לאמריקה. איפה האופי הישראלי של המדינה? האם כך נראים גם הישראלים? האם הפרצוף של תכנון הבנייה הישראלי הוא בעצם פרצופינו? מגושמים, לא החלטיים, קפיטליסטים, מייצרים רווחים באוכלוסיה כמו בבנייה? מקדשים את ההון הכלכלי על חשבון ההון האנושי-אדריכלי? אני תוהה לאן נעלמו כל האידיאולוגיות, הערכים והתרבויות שפעם כישראלים כל-כך התגאינו בהם והיום הם טמונים אי שם ביציקות הבטון ובכלונסאות עמוק מתחת לאדמה איפה שעומדים רבי הקומות המפלצתיים. כל בניין חדש עומד בודד ומבודד מסביבתו. כל קניון חדש מרחיק אותנו מהעיר ומההוויה האמיתית שלנו כאנשים משוטטים, כל כביש הופך לנחש ענק שחוצה בין מקומות ומונע קירבה. הגיוני שעם תכנון כזה ועם שאיפות כאלו- נשתנה אנחנו כחברה. כיצד אנחנו נראים? האם מישהו עוצר לחשוב על זה? אנחנו חברה מנוכרת ובודדת (בדיוק כמו מבני המגורים שמגיעים עד השמיים), אנחנו לא יוצרים אינטרקציות עירוניות יומיומיות ואקראיות (בדיוק כמו שאנחנו נוסעים לקניון המבודד והרחוק מלב העיר) ואנחנו יוצרים בינינו פערים וריחוק כל כך גדול ולא אנושי (בדיוק כמו מערכת הכבישים הרחבים בין שכונות באותה עיר שמונעים קירבה והתמזגות). מה עוד אפשר להגיד? אני מקווה שהדור שלנו ישנה את פני הדברים. יחזיר את הישראליות הטובה והישנה למקומה, יחזיר אותה אל הרחוב, אל הארכיטקטורה- אל החיים עצמם. ברגע שפני הדברים ישתנו, כולנו נרגיש שייכות, אמת, וקשר אדוק בין הבית לבין המדינה. נטע חובל

# data[].attributes.subject
ישראל של שנת 2017, לאן את ממהרת? מהחיפזון אינו יוצא דבר טוב ומועיל.נראה כאילו מישהו רודף אחרי מדינתנו הקטנה, אומר לה שהיא אינה מספיק טובה, שהיא אינה מספיק מתפתחת מהר, שהיא אינה מספיק דומה למדינות מערביות אחרות והיא כמובן אינה מספיק דומה לאמריקה. איפה האופי הישראלי של המדינה? האם כך נראים גם הישראלים? האם הפרצוף של תכנון הבנייה הישראלי הוא בעצם פרצופינו? מגושמים, לא החלטיים, קפיטליסטים, מייצרים רווחים באוכלוסיה כמו בבנייה? מקדשים את ההון הכלכלי על חשבון ההון האנושי-אדריכלי? אני תוהה לאן נעלמו כל האידיאולוגיות, הערכים והתרבויות שפעם כישראלים כל-כך התגאינו בהם והיום הם טמונים אי שם ביציקות הבטון ובכלונסאות עמוק מתחת לאדמה איפה שעומדים רבי הקומות המפלצתיים. כל בניין חדש עומד בודד ומבודד מסביבתו. כל קניון חדש מרחיק אותנו מהעיר ומההוויה האמיתית שלנו כאנשים משוטטים, כל כביש הופך לנחש ענק שחוצה בין מקומות ומונע קירבה. הגיוני שעם תכנון כזה ועם שאיפות כאלו- נשתנה אנחנו כחברה. כיצד אנחנו נראים? האם מישהו עוצר לחשוב על זה? אנחנו חברה מנוכרת ובודדת (בדיוק כמו מבני המגורים שמגיעים עד השמיים), אנחנו לא יוצרים אינטרקציות עירוניות יומיומיות ואקראיות (בדיוק כמו שאנחנו נוסעים לקניון המבודד והרחוק מלב העיר) ואנחנו יוצרים בינינו פערים וריחוק כל כך גדול ולא אנושי (בדיוק כמו מערכת הכבישים הרחבים בין שכונות באותה עיר שמונעים קירבה והתמזגות). מה עוד אפשר להגיד? אני מקווה שהדור שלנו ישנה את פני הדברים. יחזיר את הישראליות הטובה והישנה למקומה, יחזיר אותה אל הרחוב, אל הארכיטקטורה- אל החיים עצמם. ברגע שפני הדברים ישתנו, כולנו נרגיש שייכות, אמת, וקשר אדוק בין הבית לבין המדינה. נטע חובל

# data[].attributes.body
מה אין לך מכונית?

מרחב ישראלי החדש מרחב משוכפל מועתק תבניתי.

התרבות היום מושתת על אלגוריתמים נוסחאות, דיוק ,נתונים וכך גם המרחב התכנוני, תבע פרצלציה אחוזי בנייה תכסית שימושי קרקע שמוגדרת בצורה שבלונית.

העיר אינה מייצגת מי יגור בה, האם יש שוני בין רענני? כפר סבאי? פתח תקוואי? כולם רוכשים אותם מותגים באותו קניון משוכפל. הדימוי הוא הייצוג של החזותי של מה שנראה "נכון" מוטבע לנו שמה שנכון מה שמיוצג שלנו במדיות השונות. "כמו כפרי, כמו אמריקה, כמו עץ, כמו הדימוי"

האם המשפחה שגרה גם היא הופכת לדימוי, כמו משפחה?

בעבר התכנון היה מוטה מקום, אנו עדים לערים שמתפתחות החוצה ולא פנימה. הפשרת קרקעות חקלאיות לטובת נוסחאות מגורים מוגדרות מראש " סביוני- נתניה\פת\יהוד\רעננה".

הנוסחה אינה מכילה את המקום ההיסטוריה שלו כך אנו עדים לשכפול. מקובע זהה לא גמיש.

הנוסחה אינה עובדת אנו עדים לכך משכונות שכבר מתחילות להתנוון, השכפול ככ מקובע, שכאשר שכונה חווה תהליכי הזדקנות אין לה יכולת להשתנות עם התמונה שהשתנתה.

לעומת זאת עיר שמוגדרת עבור שינויים, גמישות ורקמה חיה שאין לה אזוריות מוגדרת מראש יכולה לגדול.

מה צופן לנו עתיד השכונות החדשות? האם כמו הקניונים המתים? פלאפון שכבר גרסתו אינה תואמת? נעזוב ונעבור לשכונה הבאה? ומה אם ייגמר המקום?
הר של זבל בהודו- עמק הסיליקון מעביר את כל המוצרים הלא עדכניים שלו הלאה רחוק מהעין.

# data[].attributes.headline
האינדיבידואליזם הקפי

# data[].attributes.body
האינדיבידואליזם הקפיטליסטי בשיאו

רק בעוד שכל אדם חושב שהוא זה שמנצל את המערכת לטובתו , הכוחות הכלכלים הגדולים הם אלה שמנצלים אותו

השיווק קובע את הרצונות ולא להפך. לימדו אותנו ששכונות אלו הן איכות חיים , בעזרת זיכרון קולקטיבי של הקיבוצים והמושבים, רק שבפועל הם רפיטטיביים, חסרי ייחוד, רחוקים מהתרבות והנוחות העירונית (גם מנטלית).

הצורך בפיזור הפרברים הוא צורך כלכלי שמשרת רק את המדינה, אנחנו קונים יותר מכוניות , משלמים יותר דלק ויותר מיסים

ואנחנו משלמים את המחיר.
ענבל ברכה

# data[].attributes.headline
תגובה למאמר 

# data[].attributes.body
תגובה למאמר

אני רואה קשר ישיר בין המאמר של תמר ברגר לספרו של ג׳ורג׳ פרק - ״הדברים״ בו הוא מתאר בעצם את האדם העכשווי או ״כלאדם״ דרך ייצוג דפוס חברתי של החיים בתקופתינו, המורכב מאינסוף תשוקות, רצונות, דעות, זכרונות ודימויים רצוניים שנראים מתאימים למיליונים של אנשים. זאת כמו מיליוני המקומות - הפרברים (גם בערים אך לרוב הם יותר מגוונים) בהם כל אחד דומה לשני למרות המיקום והמתכנן השונים, הרצון להבדל מהאחר יוצרת את הזהה, האינדיווידואל הרודף אחר האינדיווידואליזם ובה בעת מבטל אותו. הצורך בפרטים ומתן משמעות לדברים שיש לנו, שאנו צורכים כמו הבתים הזהים המשוכפלים, הכניסות הגנריות שנראות כמו במגזינים של עיצוב, כמו שרואים בסרטים. בדיוק כמו שיש לשכן.

״כלאדם״ לדעתי זהה ל'תרבות׳ ה״כלבניין״ או ״כלפרבר״, כל כך אקלקטי ומגוון עד שריק לחלוטין. הכל וכלום בו זמנית. החזרתיות המבנית והאזורית  מנוונת ומשפיעה לא רק בהיבט הפיזי על המרחב אלא גם על ההרגלים האנושיים, הציפיות והיכולת להתפתח ולהשתפר. מבניות זו מעידה על ההתנהלות וההתפתחות של המרחב הבנוי. ועלינו.

יובל אלבק

# data[].attributes.headline
שרון ברקהבינ

# data[].attributes.body
שרון ברק

הבינוי הישראלי מתאפיין בערים ללא עירוניות, ערים מפוזרות ולא קשורות, ערים אשר הגישה אליהן היא דרך רכב פרטי.

לאחר 1948 ערים כאלו היו כורח המציאות. על מנת לשמור על גבולות גיאוגרפיים היה צורך בפיזור האוכלוסייה, עולים חדשים מרוסיה לקרית שמונה, עולים חדשים ממרוקו לדימונה. כמות עצומה של אוכלוסייה אשר היגרה למדינה לא מפותחת ולא מוסדרת בזמן שהטרנד האדריכלי היה אנטי העיר הגרעינית הקלאסית.

מצב זה יצר ערים ללא קשר, מרחבים ללא אחריות, שטחים פתוחים ללא שימוש מלבד הגדלת נפח העיר.

למרות מצבם של ערים אלו כיום נראה כי לא נלמדו הלקחים. שכונות חדשות ומפוזרות נבנות כדימוי, באותם ערכים של העיר המודרנית. פיזור, איזור, אנטי-עירוניות, שכפול. במקום ההכרח הגיאוגרפי השתעבדנו להכרח היזמי, שמעוניין להגדיל את רווחיו הכלכליים מהקרקע ככל המתאפשר.

הארכיטקטורה של העיר היא חלק מתרבות המאה ה-21, תרבות של מיתוג ודימוי הנשענים על מכירת אשליות של אושר במקום על איכות. הבתים היום משווקים כדרך שלנו להגשמה עצמית, האבן אקרשטיין, המטבח עם האי, גדר אבנים... כל אלו אמורים להפוך אותנו לשמחים ומאושרים. מטרת העל של חיינו להיות מאושרים היא תוצר של מוצרים אותם אנו צריכים, במקום ערכים כמו קהילתיות וחברות.

המרחב בו אנו חיים הוא יותר מרקע לתמונה באינסטגרם, הוא משפיע כיצד אנו מתנהלים, חיים, הולכים וחוזרים, מרגישים וחושבים. המרחב היום בשכונות המגורים המשוכפלות ובמרכזים המסחריים המפלצתיים נעשה למרחב פלסטי, רקע לתמונה גנרית ולא מקום להרמת מבט ממסך הטלפון.

# data[].attributes.attachment_link.title
גרף נמרוד  תגובה למאמרים 22.11

# data[].attributes.headline
יגור אדמוביץ'

# data[].attributes.subject
יגור אדמוביץ'

# data[].attributes.body
מתבצרים

אנחנו מוקפים בסטרס, בעיקר פיקטיבי. לא ידעים מה יהיה מחר, מה אמת ומה שקר. מיואשים מיכולתנו לשפר את סביבתנו ולכן מתבצרים. מתבצרים בדירות שלנו, אשר לא מהוות חלק ממבנה או שכונה או עיר אלה יחידות עצמיות אשר מתפתחות רק פנימה, ללא שום קשר למרחב הסובב אותן. מתבצרים ברמת השכונות, הערים, בונים גדרות סביב המדינה, מנתקים קשרים.

אינדיבידואלי כמו כולם

מקדשים את האינדיבידואל כיחידה הכי גדולה שביכולתנו להשפיע עליה מתוך חוסר אונים, אך גם היא (האינדיבידואליות) מותנת בדעתם של אחרים. חייבים שהמבצר הקטן שלנו יהיה כמו של אחרים, שהאינדיבידואליות המיוחדת לא תהייה פחות טובה או שונה בעופן חריג משל אחרים. גם השיתוף, השקיפות והמידע הנגיש לכאורה של הרשתות החברתיות מייצרים בועות של פוסט אמת, מעין מבצרים בלטי נראים של ה"אינדיבידואל".

# data[].attributes.headline
"תוצאת התהליך של ההתרחקות מהאובייקט המקורי...הפרברים אינם מקום של פולמוס... מקום של הסכמה"

# data[].attributes.subject
"תוצאת התהליך של ההתרחקות מהאובייקט המקורי...הפרברים אינם מקום של פולמוס... מקום של הסכמה"

# data[].attributes.body
החברה בימינו נשלטת ושולטת על ידי עצמה. האדם נמצא כחלק מקבוצה, נוהג על פי הנורמות החברתיות אשר משפיעות על מהלך חייו, החלטותיו, על עתידו, היכן יגור, היכן ישן, איך ידבר ואיך ינהג.
כפי שמצויין במאמרה של תמר ברגר אנו חיים בעולם של ייצוג, מתנהגים בצורה שהחברה רוצה לראות אותנו. אנו מתרחקים מהאני העצמי, מהמקור ודנים על הייצוג של האובייקט ולא על האובייקט עצמו.
במאמרה היא מתארת בצורה אובססיבית את החללים שעומדים בפניה כמו רשימת מכולת- ללא תחושות ללא הבעות, רשימה של נוסחה יחסית קבועה במאה ה- 21. הנוסחה מדברת לא רק על יייצוג אלא גם על הסיפוג המידי הנובע מאותם אובייקטים. בעיני מאמר זה מבטא איבוד הערך והמשמעות הסיפוק המידי מהייותו ייצוג של האובייקט ולאו דווקא מהאובייקט כך שהאובייקט כבר אינו מעניין. האנשים עצמם בחברה לא מעניינים אלא רק מה שהם מייצגים .

התמונה שאני מציג היא דווקא מראה את הצד הטוב של התקופה הנוכחית . המחשבה הישנה אל מול הרצון לשנות ולחדש. להתבסס על המוכר( לחזק את האובייקט) ולנסות לייצג אותו בצורה חדשה מבלי לפגוע בהכרתו וזהותו הראשונית.
-אשואל רון
23.11.17

# data[].attributes.headline
אליסה גרוינום-23.11

# data[].attributes.subject
אליסה גרוינום-23.11

# data[].attributes.body
טלפון|אינטרנט|רכב|קניות|מספרים|נוסחאות|פפרוטקציות|ניצול|עצלנות|אדישות|ריקנות

כל אלו הן תוצר של הפוסט מודרניזם המצב ההופכי לתקופה שבה הכל התחיל- 1948. כיום אנו רודפים אחרי הקל והנח ללא מחשבה מעמיקה, ללא הסתכלות על העתיד אלא כאן ועכשיו. חברה בת זמננו היא חברה נשלטת ההופכת לאובייקטים גנרים הזהים זה לזה באופי , בהתנהגות ובצורך המחשבה דבר שמקרין על המקומות בהן אנו חיים. הבתים הזהים ושכונות המנוכרות ללא אופי, כל אלו הן התוצר של תהליכים פוסט מודרניסטים במאה ה- 21.
הפרויקט באנגליה מגלה ניצוצות של תקווה כי למרות הפיתוח הטכנולוגי של העולם המודרני אשר מרחיק אותנו עוד ועוד אחד מהשני והופך את החברה שלנו למנוכרת מיחסים אנושיים, רוב הדיירים של הפרויקט דווקא נהנים מהקרבה של שכינהם מהסיבה כי דבר זה נותן תחושבה של חמימות, חוסר בדידות ומערכות יחסים מקריות דבר שבעקבות תהליכי מודרנים אלו כבר לא קיימים.

# data[].attributes.headline
תגובה למאמר- גם אני רוצה כזה 

# data[].attributes.subject
תגובה למאמר- גם אני רוצה כזה 

# data[].attributes.body
זיו רוזנצוייג

המאמר מצייג קונפליקט, בור ללא תחתית
בבין עין שאינה יודעת שובע ובין הקיים שלמרות שהוא בעל ערך יוקרה חברתית, חדש נוצץ סופו להתפורר להזנח במרוץ הזמן.
עולם דיומי האושר שבאים ליצג את הפרט כבעל יוקרה חברתית וסטטוס הגובר על סביבתו. הנהפך לגנרי בהתרבותו החברתית.
ובעט ובעונה אחת מימושם מיצר  קונפליקט נוסף בין הקיים לשעיפה להתבדל.
האם להסתפק בעכשיו נותן אישזהו ערך לדימוי שפותח או שמה השאפתנות היא ערך עליון לחברה ולפרט?
האם יש אישזהו גבול אותה יחצה הפרט או שמה יוצר מרדף סביב הזנב של עצמו?
הבית והמבנה כמוצר גנרי מבודד את היותו כחלק ממעכת אורבנית של אינדבדאלים.

# data[].attributes.body
אחת המילים שתפסו את עייני בטקסט הייתה "איקאה", מעבר לעובדה שמילה זו חזרה מספר פעמים יש לה משמעות, חשוב לציין כי מדובר על מילה שהיום לאנשים מסוים היא מעין "שם גנאי" כולם הולכים לאיקאה, כולם אוהבים איקאה ונראה שהבית של כולנו הוא אותו הדבר. אם כך הדבר, מה הופך אותו לשלנו?
הקטע מראה לנו דבר נוסף המדגיש את הניכור וחוסר הזהות- ציון שמות הרחובות "רחובות דומים, ששמותיהם דומים" ועכשיו אנו רואים שזה לא רק מופנה אל הבית הפרטי אלא גם עוסק בשכונה. ישנה חזרה המדגישה את המילה "כמו" כי שום דבר הוא לא אמיתי וכאן המילה "קיטש" מופיעה לי במחשבה, הרי קיטש הינו לקיחת סממנים של הדבר מבלי להעמיק בדבר עצמו.
יש תחושה של קידוש החדש, התרחקות מן האובייקט המקורי,  התרחקות מתהליך של יצירה עם עבר, הווה ועתיד, עם עומק.
אחד המשפטים אשר גורמים לי להתחבר אל הקטע ולהרגיש שהוא עוסק בסוגיה שהיא מרכז חיינו הוא: "החדש סופו שמתיישן, והדימוי – סופו שמאבד את קסמו", אני אף עוסקת בזה בצורה מסוימת בפרויקט הגמר שלי. הרצון להחזיר את הזהות למקום, להבין מה היה כאן לפני כל תחושת הניכור וחוסר הזהות הזאת ולייצר דימוי אמיתי וכנה שלא מאבד את קסמו אך יחד עם זאת לא לרמוס את הבנייה החדשה על אף התכונות ההרסניות שקיימות בה.
הטקס השני תומך בתחושות העולות מהטקסט הראשון והוא נותן הסבר לתהליכים שקורים, בעצם אנו צופים במטריצה מספרית של מרחב ידוע מראש, נוצר לנו מרחב מתמטי, קבוע שלא משנה לאן נכניס אותו הוא יהיה "נכון" "מדויק" לכאורה כמובן. נוצרת הפשטה של כל המורכבות הכרוכה בתכנון עיר חדשה. הכל בנוי בצורה של מכונה, חזרתי, ללא נשמה. מה שמביא אותנו לתוצאה של התחושות העולות מהטקסט הראשון- ניכור, גנריות, חוסר זהות, קיטש, כמו.

# data[].attributes.headline
מאפייני המרחב מתוארים באופניים פיזיים בנימה קצת גנרית (ולגלגנית) מרחב הביתי מתואר כמשהו חזרתי, דומה אך לא דומה כלל לשכניו.  ה"דימוי ל.." משהו שכבר מוכר לנו בתודעה הכללית לוקח חלק בתיאור המרחב של הבית. מצד אחר חיים ללא קונטקסט- פרבר רחוק, לא קשור לסביבה העירונית, מאידך תיאור מלא פרטים גנריים המתאחדים עם הכלל ומיקומם ותיאורם אופייניים לבית אחד ספציפי. הירידה לפרטים נותנת את התוכן האישיותי של מרחב הבית, ולא הבית עצמו. התיאורים מתחברים אצלי לשכונות המגורים שנבנות בקצה העיר בה גדלתי- מבנים דומים יותר או פחות חסרי כל אופי, מחכים לאנשים שימלאו אותם בפרטים חסרי אופי ויסדרו את המרחב הספציפי המתאים אך ורק להם.

# data[].attributes.subject
מאפייני המרחב מתוארים באופניים פיזיים בנימה קצת גנרית (ולגלגנית) מרחב הביתי מתואר כמשהו חזרתי, דומה אך לא דומה כלל לשכניו.  ה"דימוי ל.." משהו שכבר מוכר לנו בתודעה הכללית לוקח חלק בתיאור המרחב של הבית. מצד אחר חיים ללא קונטקסט- פרבר רחוק, לא קשור לסביבה העירונית, מאידך תיאור מלא פרטים גנריים המתאחדים עם הכלל ומיקומם ותיאורם אופייניים לבית אחד ספציפי. הירידה לפרטים נותנת את התוכן האישיותי של מרחב הבית, ולא הבית עצמו. התיאורים מתחברים אצלי לשכונות המגורים שנבנות בקצה העיר בה גדלתי- מבנים דומים יותר או פחות חסרי כל אופי, מחכים לאנשים שימלאו אותם בפרטים חסרי אופי ויסדרו את המרחב הספציפי המתאים אך ורק להם.

# data[].attributes.body
גילה מרגולין

# data[].attributes.attachment_link.title
הפרבור הינה תוצאה של תכנון ותכנות של אנשים

# data[].attributes.attachment_link.title
עיוור אל הדרך

# data[].attributes.headline
דניאל קולנטרוב 

# data[].attributes.subject
דניאל קולנטרוב 

# data[].attributes.body
הזמן עצר מלכת וכלום לא השתנה. הגנריות הבלתי נסבל נשקפת למרחקים וגורמת למחנק אישיותי. מה זה אומר עלינו בעצם? כחברה, כמתכננים, כאישיות עצמאית?

ראי הסביבה האורבנית/כפרית/קיבוצית מעידה עלינו רבות. אנחנו כחברה התפתחנו רבות בנושאים רבים: טכנולוגיה, רפואה, כלכלה אך זנחנו את ההתפתחות האישית-הייחודיות. אנחנו רוצים להיות "בסדר" "מקובלים" חלק מהזרם הבלתי מתפשר האנמי והמוכר. כל זה הולך יד ביד עם המרחב בו אנו חיים. אובייקטים על גבי אובייקטים תלת ממדיים לכאורה אך כל כך שטוחים וחסרי עומק, צצים כפטריות אחר הגשם. אין מידה ואין מידתיות הכל כביל, ואין מישהו הנראה באופק שיעצור זאת, ולמה??, כי אנחנו כאנשים, כחברה הפכנו לכאלה. לאנשים בלי עבר, חסרי כל בסיס מוצק ומהותי בקרקע בו אנחנו דורכים, ובאוויר המשמים הנע ביין בנייננו אשר אנחנו נושמים אותו בערגה בלתי מוסברת.

ה-"העתק הדבק" הזה הינו תוצר של חוסר אקטיביות ומודעות סביבתית בסיסית. אנחנו חייבים להבין מאיפה באנו ולאן אנחנו הולכים. השאלה האם ניתן לעצור את הסחף הזה? לעצור את ה "מיתוג" היוקרתי שמוכרים לנו, את ה"ייחודיות" ואת "העתיד הטוב יותר"  ושאת כל זה אנחנו אוכלים אותו כפרי בשל מבלי לשאול שאלות מהותיות-קיומיות.

# data[].attributes.headline
16.11 – עינת ליבוביץ

# data[].attributes.body
16.11 – עינת ליבוביץ

הבינוי הישראלי מוצג במאמרים כתוצר של מודרניות מצומצמת. עם השתנות דגמי המגורים נכנסה המאה ה21, שעמה נכנס גם הפוסט מודרניות שהוא אכן תגובה למודרניות, אך יחד עם זאת דבר חדש.

צורת המגורים הנתפסת במאמרים היא מושפעת בלבד מהמודרניזם ואינה מתייחסת אל הפוסט שקשור בצורה ישירה אל הבינוי הקיים היום בנוף הישראלי.

כל השאלות בהן עוסקים שני המאמרים הן רלוונטיות וראוי לשאלן, כגון: מהם הגורמים המרכזיים שעיצבו את חזוּת המרחב הישראלי? מדוע הוא נראה דווקא כך, ואילו מתוך מאפייניו הם ישראליים ייחודיים? האם התכנון משקף את מגמות הזמן? וכיצד נאפיין את העירוניות הישראלית העכשווית ואת העתיד הנשקף לה?

אך מדיניות המרחב אינה התשובה היחידה לנוף הבינוי הישראלי. ישנם גורמים נוספים ומשתנים שונים אשר יש לקחת בחשבון, כמו גישה קפיטלסטית אשר נפוצה במקום גישה שיתופית ובעיקר אינדיבודואליזם שמאפיין עד כה את המאה בה אנחנו נמצאים.

אכן קיימת סתירה, לא רק בנוף הבינוי המודרני אלא גם בצורך משתמשי הבינוי- מצד אחד ישנה גישה אינדיבודואליסטית, בה כל אחד רוצה את הנכס הפרטי שלו, עם רהיטים ייחודיים משלו, אך בסופו של דבר מבני המגורים נראים זהים מצפון עד דרום ללא הבדל סביבתי, אבזור פנימי נרכש בחנויות המיתוג השונות בקניונים עם סחורה וזהה וריהוט הדירה ועיצובה הם תואמים לאופנה הקיימת כרגע בשוק. גישה אינדיבודאליסטית שסותרת עצמה ודווקא יותר מפעם נראים המשתמשים כאנשי השיתוף של פעם.

הנחיות התכנון אשר נכתבות עבור כל שכונה, נראות כמעט זהות כפי שנראים גם הבניינים, מכך ניתן להסיק כי אחד הגורמים הכי משפעים בנוף הבנוי הוא בעקבות ההוראות המדוייקות אשר לא משאירות מקום לדמיון ולספק.

# data[].attributes.headline
גם אני רוצה בית - אריה חיון                                                                                             תמר ברגר במאמרה הביקורתי , מתארת בפרוטרוט את הפרברים הגנריים כדוגמת שכונת חתני פרס נובל בראשון לציון. בקריאת התיאורים המפורטים בדבר מאפייני הבית ותכולתו, יש בי רצון עז לצעוק "גם אני רוצה בית כזה"  (שמו של המאמר ) . ברם, ע"פ תיאור הבית, מסתמן כי ידי אינה משגת. ואם בביקורת עסקינן אפשר, היה לצרף צילום צבעוני של הבית המתואר, הרי תמונה אחת שווה אלף מילים בעוד שהכותבת בחרה להתיש עם תיאור יבש של 1000 מילים.מדינת ישראל , הינה מדינה בתחילת דרכה, קיבוץ גלויות, אוסף של תרבויות המנסה למצוא שפה, ייחוד , וכדומה. האם נכון בשלב זה לבקר מציאות זו? הרי ניתן לזהות גנריות זו גם בכל עיר גנים אנגלית בעלת בתים טוריים. האם גם אז נשתמש בביטוי "הכל עוכל והפך להפרשה אחת" כאשר מדברים על ה"קסם" בדמות עיר הגנים? מעניין מה הייתה תגובתה של שושנה הגרה בפרבר, לו היו מצטטים את ז'אן בודריאר בדבר שרשרת המיתוסים וירושת המהפכה הבורגנית. לדעתי התשובה תהיה "מי זה"?                                                                  תושבי הפרברים גרים שם מבחירה וכנראה שטוב להם שם. יש יגידו חכמת ההמונים. מי שרוצה עירוניות, שיעבור לתל אביב. אני לא!

# data[].attributes.subject
גם אני רוצה בית - אריה חיון                                                                                             תמר ברגר במאמרה הביקורתי , מתארת בפרוטרוט את הפרברים הגנריים כדוגמת שכונת חתני פרס נובל בראשון לציון. בקריאת התיאורים המפורטים בדבר מאפייני הבית ותכולתו, יש בי רצון עז לצעוק "גם אני רוצה בית כזה"  (שמו של המאמר ) . ברם, ע"פ תיאור הבית, מסתמן כי ידי אינה משגת. ואם בביקורת עסקינן אפשר, היה לצרף צילום צבעוני של הבית המתואר, הרי תמונה אחת שווה אלף מילים בעוד שהכותבת בחרה להתיש עם תיאור יבש של 1000 מילים.מדינת ישראל , הינה מדינה בתחילת דרכה, קיבוץ גלויות, אוסף של תרבויות המנסה למצוא שפה, ייחוד , וכדומה. האם נכון בשלב זה לבקר מציאות זו? הרי ניתן לזהות גנריות זו גם בכל עיר גנים אנגלית בעלת בתים טוריים. האם גם אז נשתמש בביטוי "הכל עוכל והפך להפרשה אחת" כאשר מדברים על ה"קסם" בדמות עיר הגנים? מעניין מה הייתה תגובתה של שושנה הגרה בפרבר, לו היו מצטטים את ז'אן בודריאר בדבר שרשרת המיתוסים וירושת המהפכה הבורגנית. לדעתי התשובה תהיה "מי זה"?                                                                  תושבי הפרברים גרים שם מבחירה וכנראה שטוב להם שם. יש יגידו חכמת ההמונים. מי שרוצה עירוניות, שיעבור לתל אביב. אני לא!

# data[].attributes.attachment_link.title
אבישי זאנו תגובה למאמרים

# data[].attributes.body
גנריות סדרתית מתפתחת ומואצת בעשורים האחרונים – קל יותר לשלוט בחברה גנרית.

תיאור הבית ופרטיו, קיום רעש דומם מרובה מקורות– עץ הדר נטוע בקרקע של אבני טוף מטורקיה, מסכה אפריקאית לצד ציור מופשט...הניגודים ''שחיים'' והציניות המלווה בתיאור סקרנו אותי. עצם התיאור המפורט ועם זאת היכולת הישירה שלי לדמיין את היותי בבית כזה מעידה על מצב אבסורדי.מתגלה כאן רידוד של תרבות, של אמת, של מקור הדברים.

כתר, אקרשטיין, איקאה - כותרות שהם חלק בלתי נפרד מדמות הישראלי הנורמלי, הרגיל.

הם הביטוי ליכולת הפשוטה והרדודה להיות כמו האחרים, כמו שצריך.

כך גם-  הערים, השכונות והבתים האנונימיים. הם הם ביטוי תלת ממדי לחברה הישראלית היום. חברה שאולה. משוכפלת. דומה לאחר. אפקט העדר נעשה חזק מיום ליום.

אנו חיים כעת בתקופה דורסנית שבה ישראל מוחקת את עברה, מחריבה את מקורותיה ומשבשת את ההיסטוריה, הביטוי לכך מתגלה באופן המובהק והפיזי ביותר ביחס של המדינה לארכ' שלה, ההחרבה והנהירה העיוורת שלה אל עבר עוד ועוד ''ראשון מערב'' ודומייה.

אם העיר תמשיך להיות תולדה של נוסחא, לא מקומית, ללא תוכן, אופי וזהות היא תמשיך להיות תמונה עצובה ודוממת של החיים הישראלים.

ככל שנמשיך כך, ללא יחוד, עם התעלמות מהמהות התרבותית שלנו -  נשאר רעבים לנצח.

פרברים מספקים איכות חיים, האמנם?

# data[].attributes.headline
אפשר גם אחרת...פרויקט שנבנה בבריטניה בין 1978-1968. 

# data[].attributes.subject
אפשר גם אחרת...פרויקט שנבנה בבריטניה בין 1978-1968. 

# data[].attributes.body
הנה סרט שעשו עליו התושבים
https://vimeo.com/15161364

# data[].attributes.headline
זה לינק לסרטון שמציג חלק מהעבודה שהוצגה בביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בונציה ב-2015 

# data[].attributes.subject
זה לינק לסרטון שמציג חלק מהעבודה שהוצגה בביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בונציה ב-2015 

# data[].attributes.body
https://drive.google.com/file/d/0B4fsazGl85L-bkdXSGF3aUVtc00/view?ts=5a0579b1

# data[].attributes.attachment_link.title
תמר ברגר גם אני רוצה כזה

# data[].attributes.attachment_link.title
העיר הישראלית החדשה