# data[].attributes.body
🎤sawarasenai🥰kimi😸wa⛓shoujo👻na💅no? ✨böKù🌸Wâ🧚ÿARiçHiñ🤴BįCChī😾ńO😩oSû🚣Dà🎉YO💘ah💫tSutSümÄrętÃĺ👀😳Ñò😈

# data[].attributes.body
🎤sawarasenai🥰kimi😸wa⛓shoujo👻na💅no? ✨böKù🌸Wâ🧚ÿARiçHiñ🤴BįCChī😾ńO😩oSû🚣Dà🎉YO💘ah💫tSutSümÄrętÃĺ👀😳Ñò😈

# data[].attributes.body
🎤sawarasenai🥰kimi😸wa⛓shoujo👻na💅no? ✨böKù🌸Wâ🧚ÿARiçHiñ🤴BįCChī😾ńO😩oSû🚣Dà🎉YO💘ah💫tSutSümÄrętÃĺ👀😳Ñò😈

# data[].attributes.body
🎤sawarasenai🥰kimi😸wa⛓shoujo👻na💅no? ✨böKù🌸Wâ🧚ÿARiçHiñ🤴BįCChī😾ńO😩oSû🚣Dà🎉YO💘ah💫tSutSümÄrętÃĺ👀😳Ñò😈

# data[].attributes.body
🎤sawarasenai🥰kimi😸wa⛓shoujo👻na💅no? ✨böKù🌸Wâ🧚ÿARiçHiñ🤴BįCChī😾ńO😩oSû🚣Dà🎉YO💘ah💫tSutSümÄrętÃĺ👀😳Ñò😈

# data[].attributes.headline
Переглянь фільм

# data[].attributes.subject
Переглянь фільм

# data[].attributes.body
Голівудська екранізація повісті Миколи Гоголя "Тарас Бульба" 1962 року

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Владимир Богун

# data[].attributes.attachment_link.title
Голливудский Тарас Бульба

# data[].attributes.attachment_link.description
Нарезка сюжетов клюквенного характера из кинофильма "Тарас Бульба" (1962).

# data[].attributes.headline
Перевір себе

# data[].attributes.subject
Перевір себе

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Юліана Масюк

# data[].attributes.attachment_link.title
М.Гоголь. "Тарас Бульба"

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайди правильну відповідь

# data[].attributes.headline
Слухай саунтрек із кінофільму "Тарас Бульба" "Родина"

# data[].attributes.subject
Слухай саунтрек із кінофільму "Тарас Бульба" "Родина"

# data[].attributes.attachment_link.description
Игорь Корнелюк - ВсеСаундтреки.рф

# data[].attributes.attachment_link.metadata.album
ВсеСаундтреки.рф

# data[].attributes.attachment_link.metadata.artist
Игорь Корнелюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Песня панночки из фильма Тарас Бульба.

# data[].attributes.attachment_link.description
http://bettiblue.com Магдалена Мельцаж Я всегда знала, Что Тебя искала. За эти чрные глаза твои, Отдала бы свою жизнь. ... Ты знаешь, любимый, Что мне не быть с тобой. За что мне такая доля? Зачем ты забрал моё сердце? Ждать тебя, любимый, Никогда не перестану. Наши сердца, разлучённые, Навсегда уже соединены.

# data[].attributes.headline
Літературний диктант

# data[].attributes.subject
Літературний диктант

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Тара́с Бу́льба" - повість письменника Миколи Васильовича Гоголя з циклу повістей "Миргород". Найдовша з повістей письменника. Центральними дійовими особами твору є запорозькі козаки, а місцем дії - Україна першої половини 17 століття. Головний герой - козацький полковник Тарас Бульба.

Перша редакція повісті була опублікована в циклі "Миргород" 1835 року. Друга, перероблена редакція, вийшла 1842 року. Саме друга редакція отримала позитивні оцінки російських літераторів. В першій редакції, на відміну від другої редакції твору, немає прославляння російського царя, відсутнє художнє описування запорізьких козаків, як прихильників Росії та російськості, та відсутнє їхнє бажання приєднатися до Росії.

До старого козацького полковника Тараса Бульби повертаються після випуску з Київської академії два його сини - Остап і Андрій.

Тарас Бульба вирішує відправити Остапа і Андрія на Запорозьку Січ, бажаючи навчити їх бойового мистецтва і зробити з них справжніх козаків. Тарас наступного ж дня після приїзду синів хоче їхати. Це викликає жаль у його дружини, яка дуже сумувала за своїми синами і змушена тепер з ними знову розпрощатись.

Дорогою до Січі Тарас згадує своє життя. Остап, старший син Тараса, має суворий і мужній характер, але не позбавлений природної доброти, а тому також сумує за матір'ю. Андрій, молодший син, також важко переживає прощання з матір'ю, але дорогою він згадує вродливу полячку, яку він зустрів у Києві.

Січ зустрічає Тараса із синами розгульним життям. Остап і Андрій швидко стають своїми у компанії козаків. Однак Тарасові не подобається спокійне життя - він прагне навчити своїх синів бою, і для цього потрібно піти в похід проти турків або інших одвічних ворогів України. Він вирішує обрати нового кошового для Січі, оскільки попередній живе в мирі з ворогами. До козаків доходять новини, що поляки здійснюють наругу над українським населенням.

Незабаром козаки йдуть війною на Польщу. Остап і Андрій мужніють у боях, що подобається Тарасові. Козаки хочуть захопити Дубно, місто під владою поляків, однак поляки довго тримають оборону. Козаки беруть місто в облогу і чекають, коли в ньому почнеться голод.

В одну з темних ночей Андрія знаходить і будить татарка, служниця полячки, в яку закоханий Андрій. Татарка каже, що панночка - в місті, вона побачила Андрія з міського валу і просить його допомогти їй. Андрій бере мішки з хлібом і по підземному ходу татарка веде його в місто. Зустріч з панночкою вирішує долю Андрія - він відрікається від батька, брата, козацтва і вітчизни заради коханої і переходить на сторону поляків.

Польські війська, прислані на підкріплення, проходять в місто повз п'яних козаків, перебивши багатьох, частину забравши в полон. Це ще більше розлючує козаків - вони продовжують облогу. Тарас дізнається про зраду Андрія від знайомого єврея на ім'я Янкель.

На додачу з Січі приходить новина, що за час відсутності основної сили татари напали на Січ і полонили козаків та захопили казну. Козацьке військо під Дубном ділиться надвоє - половина іде на допомогу товаришам, половина продовжує облогу.

Поляки дізнаються про послаблення у козацькому війську і кидають усі свої сили на них. На стороні поляків воює Андрій. Тарас Бульба наказує козакам заманити його до лісу і там, зустрівшись з Андрієм віч-на-віч, вбиває його. Останнє слово Андрія - ім'я прекрасної панночки. Поляки завдяки підкріпленню знищують запорожців. Остап потрапляє в полон, пораненого Тараса вивозять на Січ.

Видужавши, Тарас переконує єврея Янкеля таємно переправити його у Варшаву, щоб там він спробував викупити Остапа. Однак запізно - Остапа страчують на очах у батька.

Козаки збирають величезну армію і йдуть війною на Польщу. Найбільшу доблесть у боях проявляє полк Тараса Бульби. Розгромлений польський гетьман Потоцький присягається не нападати більше на козацькі землі. Козаки погоджуються на мир - усі, крім Тараса і його полку. Він каже, що поляки порушать клятву. Так і стається - поляки відновлюють сили і розбивають козаків.

Тарас продовжує з полком знищувати Польщу. Його оголошують в розшук і відправляють за ним погоню, взявши врешті-решт в облогу. Козаки прориваються через польські лави, але Тарас губить свою люльку і кидається її шукати. Цим користуються поляки - вони хапають Тараса. Бульба кричить своїм козакам тікати. Самого Тараса спалюють на вогні.

Перша редакція повісті, яка вийшла 1835 році була коротшою за другу. Події відбувались дещо інакше, особливо відрізняється фінал - в першій версії повісті Тараса не спалюють, а лише беруть у полон. У другій версії битви описані більш детально, ніж у першій. Крім того, в оригінальній версії козаки менш заідеологізовані, передсмертні фрази козаків, на зразок "пусть славится во веки векав святая православня русская земля" відсутні.

Нижче подані порівняння відмінностей обох редакцій.

Редакція 1835. Частина І

"

Бульба был упрям страшно. Это был один из тех характеров, которые могли только возникнуть в грубый XV век, и притом на полукочующем Востоке Европы, во время правого и неправого понятия о землях, сделавшихся каким-то спорным, нерешенным владением, к каким принадлежала тогда Украйна... Вообще он был большой охотник до набегов и бунтов; он носом слышал, где и в каком месте вспыхивало возмущение, и уже как снег на голову являлся на коне своем. "Ну, дети! что и как? кого и за что нужно бить?" - обыкновенно говорил он и вмешивался в дело.

"

Редакція 1842. Частина І

"

Бульба был упрям страшно. Это был один из тех характеров, которые могли возникнуть только в тяжелый XV век на полукочующем углу Европы, когда вся южная первобытная Россия, оставленная своими князьями, была опустошена, выжжена дотла неукротимыми набегами монгольских хищников... Вечно неугомонный, он считал себя законным защитником православия. Самоуправно входил в села, где только жаловались на притеснения арендаторов и на прибавку новых пошлин с дыма.

"

Американський літературознавець Едита Бояновська ( Edyta Bojanowska) у своїй книзі "Микола Гоголь: між українським і російським націоналізмом" (2007, український переклад - 2013) присвятила окремий розділ двом редакціям повісті. Ранішу та пізнішу версії вона називає проукраїнською та проімперською відповідно.

Вважається що прототипом Тараса Бульби був предок письменника - Остап Гоголь. Обидва були полковниками Війська Запорозького. У них було по двоє синів приблизно одного віку. Сини полковника Гоголя навчалися у вищому навчальному закладі Львова. Так само й літературні Остап з Андрієм отримували освіту, хоча й у Києві. У повісті Миколи Гоголя старший син Тараса гине від рук поляків, а молодший переходить на бік братовбивць - пряма аналогія з долею синів пращура письменника: один з них (теж старший) гине у 1671 р. від рук жовнірів під час оборони Могилева, а інший невдовзі, в 1674 р., переходить на бік поляків, які перед тим вбили його брата. Саме втікаючи від польської погоні з Могилева, під час переправи через Дністер, подільський полковник Євстафій ледве не загинув, що нагадує відомий сюжет з втечею від "ляхів" гоголівського Тараса Бульби, хоча вже й доповнений описом невдалої переправи козацького ватажка через іншу річку - Дніпро.

Існує ряд перекладів повісті українською. Відповідно до покажчика "Микола Гоголь: українська бібліографія" виданому у 2009 році, існує понад 10 різних перекладів на українську повісті "Тарас Бульба". Так, у згаданій українській бібліографії Гоголя 2009 року, зазначається що перший український переклад повісті Гоголя "Тарас Бульба" (Львів, 1850) здійснено Петром Головацьким, а найновіші переклади українською вийшли вже в 2000-их роках.

Відомо, що протягом приблизно першого двадцятиліття ХХ ст. в Україні повість Тарас Бульба зазнала аж п'яти різних перекладів та одинадцяти окремих видань. Серед перших перекладачів були знані українські літератори й діячі національної культури - Михайло Уманець (відомий українофіл, член Одеської громади), Василь Щурат (добре знаний письменник із Галичини), Микола Садовський (блискучий український актор, театральний діяч та літератор), Володимир Супранівський та Ст. Віль. Своєрідністю їх перекладів було те, що практично кожен із перекладачів у свій спосіб інтерпретував ті дражливі для української національної свідомості проросійські акценти, які з'явилися в тексті повісті внаслідок другої її редакції автором у 1842 році.

Переклад Ст. Віля (псевдонім Леся Гринюка) було надруковано у 1909 році у Коломиї у видавництві ?. Пізніше у 1918 році твір перевидали в українській діаспорі у канадському місті Вінніпеґ.

1918 року повість переклав Микола Садовський, який при перекладі користувався першим і другим варіантами повісті та залишив внесені Гоголем зміни в сюжет, але усунув пафосні фрази з прославлянням царя внесені в редакцію 1842 року. Вперше цей переклад було видано у 1918 році в часи Української Народної Республіки. Через 80 років цей переклад творчо підредагували Іван Малкович та Євген Попович, і він вийшов 1998 року у видавництві "А-ба-ба-га-ла-ма-га".

В радянський період України з'явилось декілька перекладів Тараса Бульби. Так, 1930 року Андрій Ніковський створив свою версію перекладу під псевдонімом А. Василько (Харків, Книгоспілка, 1930). 1937 року ця повість повторно вийшла, але з політичних причин уже без імені перекладача (Київ-Одеса: "Молодий більшовик", 1937). У своєму перекладі Ніковський здійснив спробу "зворотнього перекладу", зберігаючи особливості Гоголівської мови у відповідності із "стилізаційним перекладом", відтворюваним у ті роки Володимиром Державиним. 1948 року з'явився ще один переклад зроблений Антіном Хуторяном редакції 1842 року з невеликими правками по "партійній лінії".

2003 року у видавництві "Дніпро" побачив світ переклад канонічного видання Гоголя 1835 року, який здійснив популярний український письменник Василь Шкляр. Цей переклад Шкляра набув значного розголосу у суспільстві, але думки щодо нього розділилися. Зокрема, переклад високо оцінили українські критики. В українофобських колах переклад був сприйнятий негативно: відома своєю українофобського позицією газета "2000" випустила статтю з нищівною критикою перекладу під заголовком "Відкриття Тараса Бульби, або „Обережно, підробка!"", а тодішній посол Російської Федерації в Україні Віктор Черномирдін заявляв, що Гоголь такого не міг написати

1. Переклад Леся Гринюка (під псевдонімом Ст. Віль):

Микола Гоголь. Тарас Бульба (переклад з російської: Ст. Віль. Коломия: "?", 1909. - 192 стор.

2. Переклад Миколи Садовського:

Микола Гоголь. Тарас Бульба (переклад з російської на українську Миколи Садовського за редакцією Івана Малковича та Євгена Поповича; пердмова Т. Гундорова. Серія "Перлини світової літератури - студентам та школярям". - Київ: "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА", 1998. - 192 с. - ISBN 966-7047-10-5

Микола Гоголь. Тарас Бульба (переклад з російської на українську Миколи Садовського за редакцією Івана Малковича та Євгена Поповича (Тарас Бульба) та Максима Рильського (Ніч проти Різдва, Вій), Ілюстрації: Владислав Єрко). Серія "Книги, які здолали час". - Київ: "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА", 2005. - 320 с. - ISBN 966-7047-66-0

Микола Гоголь. Повісті Гоголя. Найкращі українські переклади у 2-х томах. (Тарас Бульба ввійшов у 2-ий том) (переклад Миколи Садовського та Максима Рильського за редакцією Івана Малковича та Євгена Поповича, Ілюстрації: Кость Лавро, Владислав Єрко). - Київ: "А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА", 2009. - 304 с. в кожному томі. - ISBN 978-966-7047-95-5, ISBN 978-966-7047-96-2

3. Переклад Антіна Хуторяна:

Микола Гоголь. Вибрані Твори (Сорочинський ярмарок, Ніч перед різдвом, Тарас Бульба, Повість про те як посварився Іван Іванович з Іваном Никифоровичом, Шинель, Ревізор, Мертві душі). Переклад з російської на українську Антіна Хуторяна та К. Шмиговського. - Київ: Держлітвидав, 1948. - 528 с.

Микола Гоголь. Твори у 3 томах. Том 2: повісті, драматичні твори (переклад з російської на українську А. Хуторяна (Тарас Бульба)). - К.: Видавницво художної літературири, 1952. - 451 с.

Микола Гоголь. Тарас Бульба (переклад з російської на українську А. Хуторяна, ілюстр. худож.: Є. Кибрика та ін., ред. В. Р. Лихогруд). Серія "Бібліотека художніх творів для підлітків та юнацтва „Джерело"". 50000 прим. - К.: Молодь, 1969. - 126 с.

Микола Гоголь. Тарас Бульба (пер. з рос. Антіна Хуторяна ; іл. Андрія Говди). - Тернопіль: "Навчальна книга-Богдан", 2012. - 120 с. - ISBN 978-966-10-2824-0

4. Переклад Василя Шкляра:

Микола Гоголь. Тарас Бульба (пер. з рос. В. Шкляра). - К.: "Дніпро", 2003. - 164 с. - ISBN 966-578-114-6 (текст паралельно українською та російською)

(перевидання) Микола Гоголь. Тарас Бульба (пер. з рос. В. Шкляра). - Львів: "Кальварія", 2005. 100 стор. ISBN 966-663-179-2

(перевидання) Микола Гоголь. Тарас Бульба (пер. з рос. В. Шкляра). - Львів: "Кальварія", 2007. 104 стор. ISBN 978-966-6632-46-6

(перевидання) Микола Гоголь. Тарас Бульба. Перша редакція. Переклад з російської: Василь Шкляр // Микола Гоголь. Зібрання творів: у 7 т.: Т.7. Редколегія: М. Г. Жулинський (голова) та інші. Київ: Наукова думка. 2012. 376 стор.: сс. 58-114. ISBN 978-966-00-1174-8 (Т.7) ISBN 978-966-00-0890-2 (серія)

(перевидання) Микола Гоголь. Тарас Бульба (пер. з рос. В. Шкляра). - Львів: "Апріорі", 2017. 136 стор. ISBN 978-617-629-379-8

5. Переклад Андрія Ніковського (під псевдо А. Василько)

Микола Гоголь. Тарас Бульба: Переклад з російської: А. Василько. Харків: Книгоспілка, 1930. ? стор.

(перевидання) Микола Гоголь. Тарас Бульба: збірка (пер. з рос. Андрія Ніковського, Лесі Українки, Михайла Обачного та ін.). Серія "Шкільна хрестоматія". - Київ: "Школа", 2009. - 384 с. - ISBN 966-661-645-9

Микола Гоголь: українська бібліографія / уклад., упорядкув.: П. В. Михеда, Л. В. Гранатович, Н. В. Кузьменко; НАН України, Ін-т л-ри ім. Т. Г. Шевченка НАН України, Гоголезнавчий центр НДУ імені Миколи Гоголя. - К.: Академперіодика, 2009. - 258 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Бульба (повість)

# data[].attributes.attachment_link.description
"Тара́с Бу́льба" - повість письменника Миколи Васильовича Гоголя з циклу повістей "Миргород". Найдовша з повістей письменника. Центральними дійовими особами твору є запорозькі козаки, а місцем дії - Україна першої половини 17 століття. Головний герой - козацький полковник Тарас Бульба. Перша редакція повісті була опублікована в циклі "Миргород" 1835 року.

# data[].attributes.headline
Переглянь                               Фільм по мотивам повісті Миколи Гоголя "Тарас Бульба" наш час

# data[].attributes.subject
Переглянь                               Фільм по мотивам повісті Миколи Гоголя "Тарас Бульба" наш час

# data[].attributes.attachment_link.title
Фильм "Тарас Бульба"

# data[].attributes.attachment_link.description
смотрите на здоровье

# data[].attributes.body
Повість "Тарас Бульба"

# data[].attributes.body
Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мико́ла Васи́льович Го́голь ( рос. Николай Васильевич Гоголь; прізвище при народженні Яно́вський, з 1821 року - Го́голь-Яно́вський; року, Сорочинці, Миргородський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія - 21 лютого [ 4 березня] 1852 року, Москва, Російська імперія) - російський письменник українського походження з відомого українського роду Гоголів-Яновських. Вважається класиком російської літератури, найвизначнішим з представників її "української школи". Окрім внеску у російську літературу, Гоголь також мав непрямий вплив і на українську літературу й українську культуру в цілому, а також був завзятим етнографом й збирачем українського фольклору.

Микола Васильович Гоголь народився року (за іншими даними ) у містечку Великі Сорочинці Полтавської губернії. Згідно з сімейними переказами він походив зі старовинного українського козацького роду і був нащадком відомого козака Остапа Гоголя, що був наприкінці XVII століття гетьманом Правобережної України. У смутні часи української історії деякі з його предків приставали і до шляхти, і ще дід Гоголя, Панас Дем'янович Гоголь-Яновський ( 1738- 1805), писав в офіційному папері, що "його предки, прізвищем Гоголь, польської нації", хоча більшість біографів схильні вважати, що він все ж був "малоросом".

Родовід Яновських

Прапрадід Ян (Іван) Якович, вихованець Київської духовної академії, "вийшовши в російську сторону", оселився в Полтавському краї (нині - Полтавська область, Україна), і від нього пішло прізвисько "Яновських". За іншою версією вони були Яновськими, оскільки жили в місцевості Янові. Отримавши дворянську грамоту в 1792 році, Панас Дем'янович змінив прізвище "Яновський" на "Гоголь-Яновський". Сам Гоголь, будучи хрещеним "Яновським", мабуть, не знав про справжнє походження прізвища і згодом відкинув його, кажучи, що його поляки вигадали. Батько Гоголя, Василь Панасович Гоголь-Яновський ( 1777- 1825), помер, коли синові було 15 років. Вважають, що сценічна діяльність батька, який був чудовим оповідачем і писав п'єси для домашнього театру українською мовою, визначила інтереси майбутнього письменника - у Гоголя рано виявився інтерес до театру.

Мати Гоголя, Марія Іванівна (1791-1868), уроджена Косяровська, видана заміж 1805 року у віці чотирнадцяти років. Наречений був удвічі старший за неї. Крім Миколи, в сім'ї було ще одинадцять дітей, з яких залишилися жити лише старший син Микола і три сестри. Коли після пологів померли перших двоє, Василь і Марія вже при надії переїхали до Сорочинців, де проживав відомий на всю околицю доктор М. Я. Трохимовський. У маєтку Трохимовського і народився хлопчик, якого назвали Миколою.

22 березня ( 3 квітня) 1809 року у Спасо-Преображенській церкві він був охрещений. Хрещеним батьком був полковник М. М. Трохимовський, син лікаря М. Я. Трохимовського, що приймав пологи у матері Гоголя.

Мовно-музична культура рідної землі знаходила свій вияв у виховній практиці бабусі Тетяни Семенівни, маминої мами. Уже з дитячих літ вона закладала в юного Миколу любов до мови та відчуття слова. Згодом він захопився збиранням українських народних пісень, прислів'їв та приказок, готував матеріали до українсько- російського словника. Пізніше він так писав про українську пісню:

Освіта і студентські роки

У 1818- 1819 роках - навчався в Полтавському повітовому училищі.

У 1821- 1828 - у Ніжинській гімназії вищих наук, де вперше виступив на сцені гімназійного театру як актор і режисер-постановник вистав " Едіп в Афінах", " Урок дочкам", " Лукавін" та багатьох інших. Майстерно зіграв роль Простакової у виставі " Недоросль". Учасник цього спектаклю К. Базилі, пізніше відомий публіцист і дипломат, згадував:

А товариш Гоголя Т. Пащенко стверджував:

У гімназії Гоголь особливо охоче вивчав давню українську історію, народні звичаї та усну народну творчість, з якими знайомився не лише з друкованих джерел, а й на ніжинських базарах, у передмісті Магерки, де мав багато знайомих. Пізніше ніжинські типи, окремі сценки увійшли до творів письменника.

У Ніжині Гоголь написав свої перші літературні твори і опублікував деякі з них у рукописних журналах та альманахах. Тут з'явилися його вірші " Италия", " Новоселье", " Непогода", " Две рыбки", " Битва при Калке", поема " Ганс Кюхельгартен", сатири " Насмешнику некстати", " Нечто о Нежине, или Дуракам закон не писан ", драматичні твори.

Ще в студентські роки Гоголь переймається соціальними негараздами і налаштовується на таку діяльність, "щоб бути по-справжньому корисним для людства":

У Петербурзі

Мріючи про літературну діяльність, 1828 року Гоголь поїхав до Петербурга. Матеріальна незабезпеченість примусила його поступити на службу чиновником Департаменту уділів.

У 1829-му році він опублікував свій перший твір - поему " Ганс Кюхельгартен ".

Того ж року в журналі " Отечественные записки" з'явилася повість " Басаврюк, або Вечір проти Івана Купала", перша з циклу "Вечори на хуторі біля Диканьки". Ці твори були романтичної спрямованості, підкріплені ґрунтовними знаннями усної народної творчості. Ліризм, проникливість і любов автора до зображуваного справляли враження на читача.[джерело? ]

Наприкінці 1833 року Гоголь клопочеться про місце професора історії в Київському університеті святого Володимира. Спонукала до цього, зокрема, й дружба з Михайлом Максимовичем, професором-земляком, етнографом, фольклористом, істориком, ботаніком, майбутнім ректором цього ж університету. Гоголь писав:

У липні 1833 Гоголь вмовляв попередника Чарльза Дарвіна біолога та етнографа Михайла Максимовича:

А в грудні 1833 Гоголь писав своєму другові:

У цей же час Гоголь працював над книгами " Арабески", " Миргород" ( 1835).

1835 року займає кафедру історії у Санкт-Петербурзькому Імператорському університеті, але через короткий час змушений полишити професорську діяльність. Він остаточно порвав з педагогічною діяльністю:

З 2-ї половини 1830-х років подальший розвиток таланту Гоголя пов'язаний з драматургією.

"Сміх - велика справа: вона не забирає ні життя, ні маєтку, але перед ним винний - як зв'язаний заєць..."

Ці зауваження Гоголя написані через два роки опісля "Ревізора", але вони так яскраво відбивають те, чого хотів досягти Гоголь своєю драмою: його мистецтво просилось на сцену, там повинно воно було розквітнути. Але "Одруження" ( рос. "Женитьба") його це саме його особливий, майже безідейний, той, що жалкує і зовсім не шмагає, гумор.[31]

Оригінальний текст (рос.)

"Смѣхъ-великое дѣло: онъ не отнимаетъ ни жизни, ни имѣнія, но предъ нимъ виновный-какъ связанный заяцъ..."
Эти замѣчанія Гоголя написаны черезъ два года послѣ"Ревизора", но они такъ ярко отражаютъ то, чего хотѣлъ достигнуть Гоголь своей драмой: его искусство просилось на сцену, тамъ должно было оно расцвѣсть. Но " Женитьба" его это именно его особый, почти безъидейный, сожалѣющій и отнюдь не бичующій юморъ."

Етапною стала його соціальна комедія "Ревізор" ( 1836).

"Навіть у "Ревізорі", котрий так образив публіку на першій виставі, бо вона упізнала у ньому саму себе, і тут Гоголя не можна назвати таким, що шмагає. <...> Добрі наміри задуму "Ревізора" чудово оцінив Микола I, що протегував цій комедії."[32]

Оригінальний текст (рос.)

"Даже въ "Ревизорѣ", который такъ обидѣл публику на первомъ представленіи, потому что она узнала въ немъ самое себя, и тутъ Гоголь не может быть въ сущности названъ бичующимъ. <...> Благонамѣренность замысла " Ревизора" отлично оцѣнилъ Николай I, покровительствовавшій этой комедіи"

За кордоном

Невдовзі після прем'єри п'єси Гоголь виїхав на досить тривалий час за кордон, відвідав Німеччину, Швейцарію, Францію, Італію.

В Італії пише перший том поеми-роману "Мертві душі", що виходить друком 1842 року.

Тонке відчуття геніального художника збурювалось нежиттєвістю образів ним створюваних, і тричі друга частина великої поеми, багаторічна праця художника, спалювалася ним.

Художній реалізм Пушкіна знаходить свій подальший розвиток у "натуральній школі" Гоголя. В його "Мертвих душах", перший том котрих вийшов друком 1842 р., а другий закінчений автором 1845-го (хоча з'явився друком лише у 1855 р., і до того ж неповністю), розгорнулась у всій своїй безпосередній геніальності художня обдарованість визначного побутописця. <...> Незалежно від того, хотів чи не хотів того автор, його "Мертві душі" були найбільшою сатирою на дореформенне руське життя, що досягло межі паскудства, мізерності, економічного й духовного зубожіння. Навіть II том "Мертвих душ" підтримує таке враження.[32]

Оригінальний текст (рос.)

Художественный реализмъ Пушкина находитъ себѣ дальнѣйшее развитіе въ "натуральной школѣ" Гоголя. Въ его "Мертвыхъ душахъ", первый томъ которыхъ вышелъ въ 1842 г., а второй законченъ авторомъ в 1845 г., (хотя появился въ печати лишь въ 1855 г., и при томъ въ неполномъ видѣ), развернулось во всей своей непосредственной геніальности художественное дарованіе великаго бытописателя. <...> Независимо отъ того, хотѣлъ или не хотѣлъ авторъ, его "Мертвыя души" явились величайшей сатирой на дореформенную русскую жизнь, достигшую предѣлов пошлости, мизерности, экономическаго и духовнаго обнищанія. Даже II томъ " Мертвыхъ душ" поддерживаетъ это впечатлѣніе."

Останні роки життя письменника сповнені драматичних пошуків себе в Істині. Про це - у виданні 1847 року " Вибраних місць з листування з друзями ", що, як і перший том "Мертвих душ", написані в Італії.

Повернення до Російської імперії

1848 року Гоголь повернувся до Росії, посилено працював над другим томом " Мертвих душ ", але (за відомою в СРСР версією) незадовго перед смертю спалив рукопис. Невдовзі після цього Микола Васильович Гоголь помер.

З кінця січня 1852 року в будинку графа Олександра Толстого гостював ржевський протоієрей Матфей Костянтинівський, з яким Гоголь познайомився в 1849 році, а до того був знайомий по листуванню. Між ними відбувалися складні, часом різкі розмови, основним змістом яких було недостатнє смирення і благочестя Гоголя, наприклад, вимога о. Матвія: "Відречися від Пушкіна". Гоголь запропонував йому прочитати чистовика другої частини "Мертвих душ" для ознайомлення, з тим, щоб вислухати його думку, але дістав відмову священника. Гоголь наполягав на своєму, поки той не взяв зошити з рукописом для прочитання. Протоієрей Матфей став єдиним прижиттєвим читачем рукопису 2-ї частини. Повертаючи її автору, він висловився проти опублікування ряду розділів, "навіть просив знищити" їх (раніше, він також давав негативний відгук на "Вибрані місця...", назвавши книгу "шкідливою").

Смерть Хом'якової, засудження Костянтиновського і, можливо, інші причини переконали Гоголя відмовитися від творчості і почати говіти за тиждень до Великого посту. 5 лютого він проводжає Костянтиновського і з того дня майже нічого не їсть. 10 лютого він вручив графу А. Толстому портфель з рукописами для передачі митрополиту Московському Філарету, але граф відмовився від цього доручення, щоб не погіршити Гоголя в похмурих думках.

Гоголь перестає виїжджати з дому. У 3:00 ночі з понеділка на вівторок 11-12 (23-24) лютого 1852 року, тобто в велике повечір'я понеділка першої седмиці Великого посту, Гоголь розбудив слугу Семена, звелів йому відкрити пічні засувки і принести з шафи портфель. Вийнявши з нього в'язку зошитів, Гоголь поклав їх у камін і спалив їх. На ранок, він розповів графу Толстому, що хотів спалити тільки деякі речі, заздалегідь на те приготовані, а спалив все під впливом злого духа. Гоголь, незважаючи на вмовляння друзів, продовжував суворо дотримуватися посту; 18 лютого зліг у ліжко і зовсім перестав їсти. Весь цей час друзі і лікарі намагаються допомогти письменнику, але він відмовляється від допомоги, внутрішньо готуючись до смерті.

20 лютого лікарський консиліум наважується на примусове лікування Гоголя, результатом якого стало остаточне виснаження і втрата сил, ввечері він впав у безпам'ятство, а на ранок 21 лютого в четвер помер.

Опис майна Гоголя показав, що після нього залишилося особистих речей на суму 43 рублі 88 копійок. Предмети, що потрапили в опис, були обносками і свідчили про повну байдужість письменника до свого зовнішнього вигляду в останні місяці його життя. У той же час на руках у С. П. Шевирьова залишалися дві з гаком тисячі рублів, переданих Гоголем на благодійні цілі нужденним студентам Московського університету. Ці гроші Гоголь не вважав своїми, і Шевирьов не став їх повертати спадкоємцям письменника.

Згідно з сумнівними мемуарними спогадами письменника В. Лідіна, котрий був присутнім під час ексгумації тіла покійного 1931 року, серед залишків був відсутній череп. Офіційний акт експертизи співробітників НКВС це спростовує.

Суспільно-політичні погляди

Відповідно до цих поглядів, визначалося ставлення Гоголя до відомого українського поета Тараса Шевченка. Гоголь стверджував, що любить Шевченка як "земляка й обдарованого художника", проте негативно оцінював його поетичні твори. Перш за все через українську мову, якою писав Шевченко, а також через те що в них, за словами самого Гоголя, було "дьогтю багато, більше, ніж самої поезії".

Разом з тим, у листі від 20 квітня 1834 року М.Гоголь аналізує функціонування деяких слів, ужитих Максимовичем у російській та українській мовах. Другу з них Гоголь називає "нашою мовою", тобто фактично ідентифікує українську мову як рідну для себе і Максимовича.

Перебуваючи за кордоном, заприятелював в Парижі з польськими поетами Адамом Міцкевичем та 1836 року з Богданом Залеським, з якими багато бачився та спілкувався. Через незнання Гоголем польської мови спілкування відбувалося українською мовою або рідше російською.

Вплив на сучасну культуру

Твори Гоголя багаторазово екранізувалися. Його твори використані кількома композиторами при створенні опер та балетів. Крім цього, Гоголь був персонажем кількох фільмів та інших художніх творів.

1910 року у Російській імперії був випущений фільм "Жизнь и смерть А. С. Пушкина" (виробництво Московського відділку французького Товариства "Гомон"), де, серед іншого, О. Пушкін читає свої твори Гоголю.

За мотивами повісті "Вечори на хуторі біля Диканьки" 1961 року кіностудія "Мосфільм" випустила кольоровий фільм.

1967 року на кіностудії "Мосфільм" режисерами Костянтином Єршовим і Георгієм Кропачовим був знятий фільм "Вій" за однойменним твором Гоголя. Закінчував картину Олександр Птушко.

1972 року кіностудія ім. Олександра Довженка за сценарієм Івана Драча, створеним за мотивами ранніх творів М. Гоголя, випустила фільм російською мовою "Пропавшая грамота".

1977 року на тій же кіностудії "Мосфільм" Леонідом Гайдаєм був створений фільм "Інкогніто з Петербурга", за п'єсою М. Гоголя "Ревізор", а 1996 року був екранізований спектакль Московського театру сатири під цією ж назвою.

2003 року був екранізований балет у постановці Ігоря Моісєєва "Ночь на Лысой горе" за мотивами творів Миколи Гоголя.

Компанія Step Creative Group випустила два квести: "Вечори на хуторі біля Диканьки" ( 2005) і "Вечір напередодні Івана Купала" ( 2006).

Першою грою за повістю Гоголя стала "Вій: Історія, розказана заново" ( 2004).

2009 року в Україні режисерами Петром Пінчуком та Євгенієм Березяком створений фільм "Дума про Тараса Бульбу". У той же час у Москві режисером Володимиром Бортком поставлений фільм "Тарас Бульба", з очевидним пропагандистським відтінком.

Мотиви гоголівських творів та їхніх персонажі використані у фільмі режисера Костянтина Худякова "Марево", завершеному у 2010 році.

В Україні проводиться щорічний мультидисциплінарний фестиваль сучасного мистецтва ГОГОЛЬFEST, названий на честь письменника.

Прізвище письменника відбилося в назві музичної групи Gogol Bordello, лідер якої, Євген Гудзь, є вихідцем з України.

Зображення Гоголя та героїв його творів можна зустріти на поштових марках і монетах.

Монети Національного банку України, присвячені особі і творчості М. В. Гоголя

Видатні люди про Миколу Гоголя

Думки сучасників Гоголя:

Абрам Перец, громадський діяч, винний відкупник, підрядник і постачальник армії і флоту:

"Жахливе нерозуміння Гоголя можна пояснити... тільки одним: за природою свого духу і творчості він був чужий для великоруської літератури"

Гоголь " по-своему-живо и болѣзненно - чувствовалъ тяготу существованія при данныхъ порядкахъ, отношеніяхъ, нравахъ, и, можно сказать даже, ему, по особенностям его душевной организаціи, было тошнѣе жить среди господствовавшей умственной тьмы и нравственной слѣпоты, чѣмъ многимъ и многимъ, в том числе и кое-кому изъ тѣхъ, которые принадлежали къ передовымъ и просвѣщеннѣйшимъ людямъ эпохи".

[Мені сказали, що він був звинувачений у відображенні провінційного патріотизму. Будучи малоросом (українцем), він, як кажуть деякі люди, проявляє велику прихильність до своєї Малоросії. - На шкоду вірності іншій частині імперії]

"Я всю жизнь боролся и ненавидел Гоголя: и в 62 года думаю - Ты победил, ужасный хохол". "Дьявол помешал палочкой дно: и со дна пошли токи мути, болотных пузырьков... Это пришёл Гоголь. За Гоголем всё. Тоска. Недоумение... Гоголь отвинтил какой-то винт внутри русского корабля, корабль стал разваливаться. Он "открыл кингстоны" "после чего началось неудержимое, медленное, год от году, потопление России. После Гоголя Крымская война уже не могла быть выиграна"

Представить себе Гоголя никто не может. Тут всё непонятно от начала до конца. Из отдельных черт ничего не складывается. Даже Лермонтова легче вообразить себе: гусар, нахал... А Гоголя - ни за что. И никогда не поймут. А знаете, я догадалась, почему он со Смирнихой дружил: оба они без памяти любили Украину".

"В его душе есть как бы два течения. Когда он поднимается в покои российского департамента, губернатора, помещика... он жёлчен, неумолим, полон саркастического остроумия, которое то заставляет смеяться до судорог, то вызывает презрение, граничащее с ненавистью, но когда он имеет дело с ямщиками Украины, когда переносится мыслью к украинским казакам или крестьянам, шумно пляшущим у кабака,... тогда Гоголь совсем иной человек, с прежним талантом, но нежный, любящий, гуманный"

Бердяєв Микола Олександрович писав в 1946 році у праці "Русская идея":

"Гоголь належить не лише історії літератури, але й історії російських релігійних і релігійно-соціальних шукань. Гоголь один із найбільших і найдосконаліших російських митців. Один із найбільш загадкових письменників. Він - не реаліст і не сатирик, як раніше думали. Він фантаст, який змальовує не реальних людей, а злих духів елементарних, передусім духа брехні, що заволодів Росією. Він християнин, що переживав християнство пристрасно - і трагічно, був придавлений почуттям гріха й покарання, був людиною майже середньовічною. Гоголь - одна з найтрагічніших постатей російської літератури. Від нього починається релігійно-моральний характер російського письменництва".

"Это страшная смерть, историческое событие, понятное не сразу; это тайна, тяжёлая, грозная тайна - надо стараться её разгадать, но ничего отрадного не найдёт в ней тот, кто её разгадает... все мы в этом согласны. Трагическая судьба России отражается на тех из русских, кои ближе других стоят к её недрам, - ни одному человеку, самому сильному духом, не выдержать в себе борьбу целого народа, и Гоголь погиб!"

Думки видатних людей 20-го століття:

Володимир Дорошенко, видатний бібліограф, знавець української історії, літературознавець, перекладач, літературний критик, громадсько-політичний діяч, член НТШ:

"Хоча Гоголь був українцем, у час, коли Україна була часткою російської імперії, а російську мову було прийнято як мову „освіченого" літературного спілкування, він мусив писати російською, щоб мати успіх у літературі. Тож у цій публікації буде показано докладніше, як саме джерелом натхнення для творів Гоголя, написаних російською мовою, були літературна традиція, історія і звичаї України."

"Той великий талант, той Гоголь не мав віри в петербурзьку духовність: він в і'мя абстракції нищив її, хоч і недоладну. Коли розвіялись унесення над пантомімою і сатирою зайди, - з'ясувалось, що його світогляд - то Троянський кінь, що його самі росіяни впровадили у таку ще неміцну фортецю російськості. Бєлінський відчуває цілим своїм інстинктом, що то не зовнішній ворог, як Шевченко, що то ворог невловимий, то геній паразитизму і розкладу на чужій духовній культурі, геній, що в ньому духовність петербурзько-російська і духовність київсько-руська, відмінні від себе, ворожі до себе, змішались і дали синтезу геніальну, вбивчу - зневіру"

"навіть поміщики з "Мертвих душ", є українськими поміщиками, з українським характером. Річниця з дня народження Гоголя вкотре дає привід: подискутувати по "українськість" та "російськість" письменника, есе "Нариси з історії нашої культури"" (1954)

"Українця з мене зробили: Гоголь, Шевченко, Куліш і Стороженко"

"Трагічно відчув драму розколеної української душі, яка терпіла на дисгармонію між інтелектом і, волею, на заник останньої - Микола Гоголь. Він задихався в рідній старосвітщині, яка не в силі була видобути з себе ні однієї, кажучи його стилем, гігантської ідеї, ані великого патосу. За тим патосом тужила цілий час його душа."

"У багатьох випадках навіть відчутно, що Гоголь думає рідною мовою і не намагається перекладати російською, залишивши все в природному стані" .

Яр Славутич, поет, перекладач, професор Альбертського університету. Автор англомовних підручників з української мови, літературно-критичних нарисів, редактор і видавець літературно-мистецького альманаху "Північне Сяйво" (Едмонтон):

"У письменника формується нова місія - посланництво від імені поверженої в рабство Батьківщини... Він виконав свою місію засобами російської мови блискуче... Українець зробив величезний внесок у сусідню літературу, а подяки жодної"

Думки наших сучасників:

Іван Малкович:

" Гоголь для мене - це видатний український письменник, який писав російською мовою і став класиком російської літератури."

"Таке враження, що вперта „деукраїнізація" Гоголя вийшла на нову фазу. Певна річ, Гоголь - класик і гордість російської літератури, але навіщо ліпити з нього апологета російського імперіалізму, навіщо повчати нас, як ми маємо перекладати його твори про українську землю і українське буття? Навіщо вдавати уповноважених Гоголя? Це смішно й безперспективно. Адже не варто забувати, що Микола Гоголь - це геніальний український митець, який став класиком російської літератури. До речі, всуціль україномовна творчість його батька Василя Гоголя, у якій явно проглядаються витоки письменницької манери й тематики Миколи Васильовича, ще чекає на своє цілісне дослідження. Не виключено також, що, завдяки гідним перекладам в Україні вивчатимуть Миколу Гоголя і як класика літератури української".

Мирослав Попович, академік, доктор філософії

" Гоголь безумовно належить і до спадщини української, і до спадщини російської. Чи можемо ми називати його великим національним нашим талантом? Безумовно, можемо. І не тільки тому, що він народився тут, і не тільки тому, що він написав свої перші твори - українські повісті про свою Полтавщину, - а й тому що він завжди зберігав певне національне бачення. Він Петербург бачив очима південця. Це не викорінюється якимось поверховими культурними впливами. Він безумовно наш, він безумовно і російський." .

Микола Томенко, віцепрем'єр-міністр України, доктор наук:

Я пропоную вийти за межі традиційної літературознавчої дискусійної лінії про українського чи російського письменника Гоголя та подивитися на його як українську, так і російську складову творчої спадщини. Про це я пишу у своїй книзі "Український романтик Микола Гоголь"[65], яка буде презентована до Дня народження Гоголя. Якщо підсумувати оцінки творчості Миколи Гоголя літературними критиками, то дійсно думки розділилися, і історично за його життя та впродовж ХХ століття Гоголь вважався як українським, так і російським письменником. Одним з ідеологів твердження українськості Гоголя є Микола Дашкевич, який в ХІХ столітті назвав його "великим українським письменником" та поставив в одному ряду Гоголя, Квітку, Стороженка, Левицького".

Влад Троїцький, режисер, організатор фестивалю "Гогольфест"

" Я вважаю Гоголя і російським, і українським письменником, і не бачу у цьому ніякого конфлікту. Народився в Україні, вихідний імпульс український, а потім російська і європейська шліфовка. Не можна ділити Гоголя. Це було б зовсім неправильно. Думаю, сам Гоголь хотів відносити себе до російської культури скоріше, особливо наприкінці життя. Але те, що він був українець (і вплив місця народження, і первісне виховання) - безумовно. "

" У 1846 році, коли він перебував у Карлсбаді (Карлови Вари), Гоголь записав у гостьовій книзі, „Nicolas de Gogol, Ukrainien, etabli a Moscou"[67] (Микола Гоголь, українець, що мешкає в Москві)[68][69]...Такі факти, як вони мало відомі, так як російські літературні критики та історики не хочуть розкрити їх. "

"Гоголь відкрив світові Україну та її героїчну історію, ввів її у світовий культурний контекст... Через твори Гоголя світ уже майже 200 років пізнає нашу країну, наші традиції і духовність, самобутній характер і душу українського народу", - сказав Ющенко, зазначивши, що Україну він відкрив і для самої України...Саме Гоголь, поряд із Шевченком і Котляревським, розбудив Україну до нового життя. Можливо, він і сам і не здогадувався, яку потужну національну силу відродив з минулого. Але він зробив це для нас, своїх нащадків і спадкоємців. Гоголь воскресив у народній пам'яті козацьку славу, романтику Запорізької Січі, боротьбу за свободу і незалежність України. Могутній образ Тараса Бульби навіки став уособленням українського героїзму, мужності й самопожертви, зразком Лицарської честі і доблесті" (О. Мандельштам).

"Колись Валерій Шевчук запропонував такий погляд на українську літературу: все, що було писане українцями у всі віки й аж до 1905 року, належить українській літературі, хоч би якою мовою воно було писане. Чому до 1905? Бо коли мова про Росію, то саме тоді була знесена цензура й дозволено український друк. Однак я би це визначення розширив також на літературу москвофілів, що тривала ще й у 1930-40-вих роках у Галичині й на Закарпатті. А також на російськомовні твори тих авторів, які писали українською: вірші Филиповича, Клена і т. д."

Павло Михед, літературознавець, доктор філологічних наук, професор, завідувач відділу слов'янських літератур Інституту літератури імені Тараса Шевченка НАН України:

"Гоголь продовжив розвиток естетичних ідей, що були властиві українській художній думці. Тут маємо справу з тенденцією активного входження українського матеріалу в російську літературу: і естетичних, і інтелектуальних, і ментальних форм".

"Хоча Гоголь був українцем, у час, коли Україна була часткою російської імперії, а російську мову було прийнято як мову „освіченого" літературного спілкування, він мусив писати російською, щоб мати успіх у літературі. Тож у цій публікації буде показано докладніше, як саме джерелом натхнення для творів Гоголя, написаних російською мовою, були літературна традиція, історія і звичаї України."

"Мої улюблені автори впливають на мою творчість насамперед світоглядно. Український письменник Микола Гоголь - я наполягаю на тому, що це український письменник..."

Оцінка творчості

Збірка "Вечори на хуторі біля Диканьки" (Сорочинський ярмарок, Вечір проти Івана Купала, Травнева ніч, або Утоплена, Пропала грамота, Ніч перед Різдвом, Страшна помста, Іван Федорович Шпонька та його тітонька, Зачароване місце). Письменник Юрій Винничук переконаний, що в Україні досі неправильно перекладали назву першої книжки Гоголя, бо "йшлося там саме про вечорниці - традицію, московитам не відому, а тому в назві вона не могла фігурувати, хоча зафіксована і пояснена в передмові". Тобто правильний переклад - "Вечорниці на хуторі біля Диканьки".

Збірка "Миргород" (Старосвітські поміщики, Тарас Бульба, Вій, Повість про те, як посварився Іван Іванович з Іваном Никифоровичем)

Збірка "Петербурзькі повісті" (Невський проспект, Ніс, Портрет, Шинель, Нотатки божевільного, Коляска)

Одруження, Ревізор, Гравці, Ранок ділової людини, Позов, Лакейська, Витяг, Театральне їздіння опісля постановки нової комедії

Ганц Кюхельґартен

Повісті та романи

Українські переклади

Повні зібрання творів

Микола Гоголь. Твори у 5 томах. Пер з рос.: Андрій Ніковський та ін.; загальна редакція: Іван Лакиза та Павло Филипович; стилістичний редактор: Андрій Ніковський. Харків: Книгоспілка. 1929-32 рр. (прим.: планувалося 5 томів, але з них вийшли лише 3: 1-ий, 2-ий та 4-ий)

Микола Гоголь. Твори у 3 томах. Пер з рос.: Максим Рильський, Остап Вишня, Андрій Ніковський (під псевдо С. Васильченко), Антін Хуторян та ін. Київ: ДВХЛ. 1952. 524 стор. (Т.1), 451 стор. (Т. 2), 574 стор. (Т. 3)

Мертві душі

Перший україномовний переклад роману Мертві душі здійснив Іван Франко. Книжка вийшла у Львові в 1882 році під назвою "Мертви̂ душѣ, або вандрôвки Чичикова". У виданні ім'я перекладача, Івана Франка, не було вказано.

У 1934 році у Харкові вийшов український переклад "Мертвих душ" Григорія Косинки, але без зазначення перекладача, лише з поміткою "під редакцією Валер'яна Підмогильного", бо перекладача того ж 1934 року стратили. Потім аналогічні переклади з'явились у 1935 році у Києві-Харкові (з позначенням "під редакцією Антіна Хуторяня/Ф. Гавриша, та М. Щербака"), у 1948 році у Києві ("під редакцією Костянтина Шмиговського"), у 1952 році у Києві ("під редакцією Івана Сенченка"). Всі ці переклади 1930-1950-их років виходи без зазначення імен перекладачів. На думку літературознавців, це був передрук перекладу саме Григорія Косинки. Ім'я перекладача Григорія Косинки вперше зазначено аж у 2009 році у 5-му томі семитомника перекладів Гоголя, який видало київське видавництво Наукова думка (у цьому виданні використано переклад у редакції 1952 року Івана Сенченка).

Станом на 2020 рік існує вже 12 перекладів повісті Тарас Бульба українською мовою, що виходили з 1850 року й донині, включно з першим перекладом Петра Головацького виданим у підавстроугорській Україні у 1850 році. Загалом Гоголівського Тараса Бульбу українською повністю переклали наступні 12 перекладачів: Петро Головацький (під криптонімом П. Д. Ф. Г-ий; Львів, 1850), Михайло Лободовський (під псевдо М. Лобода; Київ, 1874, Василь Щурат (Львів, 1900), Михайло Комаров (під псевдо М. Уманець; Одеса, 1910), Микола Садовський (Київ, 1910), Лесь Гринюк (під псевдо Ст. Віль; Коломия), Володимир Супранівський (Коломия, 1924), Андрій Ніковський (під псевдо А. Василько; Харків, 1930), Антін Хуторян (Харків-Київ, 1935, гуртом (Прага, 1941), Василь Шкляр (Київ, 2003) та Інна Базилянська (Харків, 2006). Усі перекладачі, окрім Василя Шкляра, перекладали друге видання 1842 року.

Станом на 2020 рік існує 7 перекладів п'єси Ревізор українською мовою, що виходили з 1901 року й донині, включно з першим перекладом Василя Сімовича у підавстро-угорській Україні у 1850 році. Загалом Гоголівського "Ревізора" українською повністю переклали наступні 7 перекладачів: Василь Сімович (1901), Олекса Коваленко (1908), Микола Садовський (1912), Іван Брик (1927), Антін Хуторян (1935), Остап Вишня (1952), та Василь Шкляр (2006, невиданий).

Родовід Гоголя

Походив із старовинного українського козацького роду Гоголів. Прямий нащадок наказного гетьмана Правобережної України Остапа Гоголя, Гетьманів Війська Запорізького Михайла та Петра Дорошенків, Івана Скоропадського, генерального хорунжого Юхима Лизогуба.

Дискусії щодо приналежності творчості Гоголя

Існує дискусія про приналежність Гоголя до російської чи української літератури. Деякі науковці, такі як Юрій Барабаш, визначають більш широку причетність митця до української культури. Його приналежність до російської літератури визначається власне російською мовою творів.

З доводів причетності Гоголя до української культури та літератури наводять такі:

Гоголь є українцем за національністю.

У 1833-1834 роках він переживав русофобський період, чітко розділяючи український та російський народи.

Книга "Мертві душі" є пародією на Росію "збоку", з погляду іноземця.

Творчість Гоголя мала великий вплив на українську культуру.

Дмитро Донцов, теоретик українського націоналізму, вирізняв Гоголя з решти українців як рідкісний випадок українського вольового інтелектуала:

"В своїй тузі за силою і чином, за нестриманим напняттям людської енергії й волі, він - як багато інших, ширяє думкою в Середньовіччя, шукаючи там тих чеснот, які даремно хотів бачити в сучасній йому Україні."

Вшанування пам'яті

Пам'ятники Миколі Гоголю

З нагоди 200-річчя з дня народження Миколи Гоголя 1 квітня 2009 в санаторії імені Миколи Гоголя Південної залізниці в м. Миргород з ініціативи та підтримки Південної залізниці було відкрито бюст Миколи Гоголя. Витвір заслуженого скульптора України Миколи Цися стоїть на головній алеї санаторію, перед входом до головного корпусу.

Помилка цитування: Тег

1. ↑ Deutsche Nationalbibliothek, Staatsbibliothek zu Berlin, Bayerische Staatsbibliothek et al. Record #118540424 // Німецька нормативна база даних - 2012-2016.

2. - ↑ Гоголь // Большая российская энциклопедияМосква: Большая российская энциклопедия, 2004.

3. Czech National Authority Database

4. Bibliothèque nationale de France Ідентифікатор BNF: платформа відкритих даних - 2011.

5. ↑ Gogol Nikolai Vasilievich // Encyclopædia Britannica 15th ed. (second version, Micropædia) Vol. 5: F - H (1985-2010: 2007). 982 p.: p. 333 (онлайн html версія) (англ.)

6. ↑ Gogol, Nikolai [Архівовано 21 липня 2020 у Wayback Machine.] // Encyclopedia of Ukraine. Volume II: G-K (1989). 758 p.: 63-65 (онлайн html версія [Архівовано 12 червня 2018 у Wayback Machine.]) (англ.)

7. Чижевський Д. Гоголь, Микола [Архівовано 5 жовтня 2019 у Wayback Machine.] // Енциклопедія українознавства. Том 1: Абаза Микола - Голов'янко Зиновій. (1955). 400 стор.: С. 391 (онлайн html версія [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.])

8. Крутікова Н. Є.,[Гоголь Микола Васильович] // Українська Літературна Енциклопедія. Т 1.: А-Г. (1988). 536 стор.: С. 429-444 (онлайн html версія [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.])

9. ↑ Ю. Манн, Гоголь Микола Васильович // Зарубіжні письменники: енциклопедичний довідник. У 2 т. Т.1: А-К / ред. Н. Михальська та Б. Щавурський. Тернопіль: "Навчальна книга-Богдан", 2006. С. 386-393 (онлайн html версія)

10. ↑ Гоголь Микола Васильович // Радянська енциклопедія історії України. том 1: Абазин - державець. (1969). 552 стор.: 428-430

11. ↑ Гоголь Микола Васильович // Український радянський енциклопедичний словник. Український радянський енциклопедичний словник. том 1: А - Кабарга. (1986). 752 стор.: 478

12. ↑ Гоголь Микола Васильович // Українська радянська енциклопедія 2 вид. Том 3: Гердан - Електрографія (1979). 551 стор.: 75 (онлайн html версія)

13. Кулікова Л. Б. Гоголь Микола Васильович [Архівовано 17 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України / редкол.: В. А. Смолій та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - 518 с. : іл. - ISBN 966-00-0405-2.

14. Степаненко, Микола (2013). ↑ Літературно-мистецька Полтавщина (укр.). Гадяч: Гадяч. с. 44-53. ISBN 978-617-567-058-3.

15. ↑ В. В. Вересаев, "Гоголь в жизни". Том 1. [Архівовано 7 листопада 2011 у Wayback Machine.] "Выпись из Метрической книги Спасо-Преображенской церкви местечка Сорочинец, Миргородского уезда, 1809 год", № 25: "Месяца марта 20 числа у помещика Василия Яновского родился сын Николай и окрещён. Молитвовал и крестил священно-наместник Иоанн Беловольский. Восприемником был господин полковник Михаил Трахимовский". Русская старина, 1888, ноябрь, с. 392.

16. Малик, Микола (2016). ↑ Родина і оточення Миколи Гоголя (укр.). Полтава: Динамік. с. 132.

17. ↑ Євген Сверстюк. Микола Гоголь - містик // Наша віра.

18. ↑ Пѣсни, собранныя Н. В. Гоголемъ. Южно-русскія пѣсни // Памяти В. А. Жуковскаго и Н. В. Гоголя. - 1908. - Вип. II. - С. 123-412.

19. Гусев В. Туда! Туда! В Киев! В древний, прекрасный Киев! // День. - 1999. - 2 квітня.

20. Аничков Е. В. Очерк Пушкинскаго періода.- В. кн.: Исторія России въ XIX вѣкѣ. Томъ № 2. Глава XII.- С.-Петерьургъ: Т-во ↑ "Бр. А. и И. Гранатъ и КО".- 340 с.

21. Аничков Е. В. Очерк Пушкинскаго періода.- В. кн.: Исторія России въ XIX вѣкѣ. Томъ № 2. Глава XII.- С.-Петерьургъ: Т-во "Бр. А. и И. Гранатъ и Ко".- 340 с.

22. ↑ Голубенко Петро. Між двох стихій.- В кн.: Голубенко Петро. Україна і Росія у світлі культурних взаємин.- К.: Дніпро, 1993.- С. 292.

23. В. М. Гуминский Гоголь. Православная энциклопедия. - М. : Церковно-научный центр "Православная энциклопедия", 2006. - Т. XI. - С. 652-666. - ISBN 5-89572-017-X. (рос.)

24. ↑ Тайна исчезновения черепа Гоголя [Архівовано 22 грудня 2015 у Wayback Machine.] (рос.)

25. ↑ Слід також відзначити, що Гоголь, як і інші українські інтелектуали, таки писав українською перед тим, як поїхав до Росії. Коли він усе ще вчився у ліцеї в Ніжині, що на Чернігівщині, він написав українську епіграму на одного з учителів. Його однокласник Пащенко згадував, що у ліцеї вони грали українську п'єсу, яку тоді ж таки написав Гоголь. А американський критик Джудіт Корнблатт вважає, що Гоголь був автором більш ніж одної п'єси українською мовою [Архівовано 13 січня 2017 у Wayback Machine.].

26. ↑ Шенрок В. І. Материалы для биографии Гоголя. Том 3. М. : Типография Э. Лисснера и Ю. Романа, 1895. С. 166 (рос. дореф.)

27. ↑ Гоголь Н. В. Письмо Залесскому Б., вторая половина февраля 1837 г. Париж // Гоголь Н. В. Полное собрание сочинений: [В 14 т.] / АН СССР. Ин-т рус. лит. (Пушкин. Дом). - [М.; Л.]: Изд-во АН СССР, [1937-1952].Т. 11. Письма, 1836-1841 / Ред. Н. Ф. Бельчиков, Н. И. Мордовченко, Б. В. Томашевский. - 1952. - С. 88.

28. ↑ Богданъ Залѣскій и Гоголь // Киевская старина, X, 1899 / Документы изѣстія и замѣтки, ст. 17.

29. ↑ Lutz D. Schmadel, International Astronomical Union. Dictionary of Minor Planet Names. - 5-th Edition. - Berlin Heidelberg New-York : Springer-Verlag, 2003. - 992 с. - ISBN 3-540-00238-3.

30. ↑ Овсянико-Куликовский Д. Н. История русской интеллигенции. Ч. 1. - М.: В. М. Саблин, 1906. - С. 227. [Архівовано 10 липня 2019 у Wayback Machine.](рос. дореф.)

31. Націоналізм - Дмитро Донцов, повний текст твору. www.ukrlib.com.ua. Архів оригіналу за 18 квітня 2022.

32. Миколай Гоголь. Мертви душѣ або вандровки Чичикова. Тема Миколая В. Гоголя. Накладом редакціи "Дѣла". - Львов. З друкарні т-ва им. Шевченка, под зарядом К. Беднарського, 1882. 280 стор.↑
скачати з е-бібліотека Google Books
скачати з е-бібліотеки Chtyvo [Архівовано 9 листопада 2020 у Wayback Machine.]

33. ↑ Микола Гоголь. Вибрані твори. [Архівовано 22 вересня 2020 у Wayback Machine.] // за ред. Антіна Хуторяна, Ф. Гавриша, та М. Щербака. Київ-Xарків: Держлітвидав, 1935. 681 стор.: С. 428-635.

34. ↑ Микола Гоголь. Вибрані твори. [Архівовано 9 листопада 2020 у Wayback Machine.] // За ред. Костянтина Шмиговського. Київ: ДВХЛ, 1948. 517 стор.: С. 304-516.

35. ↑ Мертві душі: Українські переклади і видання // Микола Гоголь. Зібрання творів: у 7 т.: Т. 5: Мертві душі. Редколегія: М. Г. Жулинський (голова) та інші. Київ: Наукова думка. 2008. 362 стор.: С. 342-343 ISBN 978-966-00-0927-5 (Т. 5); ISBN 978-966-00-0890-2 (серія)

36. І. О. Негрейчук. ↑ Видання Миколи Гоголя в Україні (1831-1923): наук.-допоміж. бібліогр. покажч [Архівовано 11 жовтня 2020 у Wayback Machine.]. Київ: М-во культури і туризму України; Київ: ДЗ "Нац. парлам. б-ка України". 2009

37. ↑ Українські переклади і видання // Микола Гоголь. Зібрання творів: у 7 т.: Т. 3: Драматичні твори. Редколегія: М. Г. Жулинський (голова) та інші. Київ: Наукова думка. 2008. 200 стор.: С. 185. ISBN 978-966-00-0905-4 (Т. 2) ISBN 978-966-00-0890-2 (серія)

38. ↑ Микола Гоголь: росіянин чи українець?. ТСН. 1 квітня 2016. Архів оригіналу за 18 квітня 2022.

39. Донцов, Дмитро. ↑ Націоналізм. УкрЛіб.

<ref>, заданий в <references>, має атрибут групи "", який не фігурує в попередньому тексті.
Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Гоголь Микола Васильович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мико́ла Васи́льович Го́голь ( рос. Николай Васильевич Гоголь; прізвище при народженні Яно́вський, з 1821 року - Го́голь-Яно́вський; року, Сорочинці, Миргородський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія - 21 лютого [ 4 березня] 1852 року, Москва, Російська імперія) - російський письменник українського походження з відомого українського роду Гоголів-Яновських.

# data[].attributes.body
Микола Васильович Гоголь