# data[].attributes.headline
Gjennomgang og skåring av MMSE og klokketest

# data[].attributes.subject
Gjennomgang og skåring av MMSE og klokketest

# data[].attributes.headline
Screeningtest for delirium og kognitiv svikt med 4AT

# data[].attributes.subject
Screeningtest for delirium og kognitiv svikt med 4AT

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Center of Assessment in Medical Education

# data[].attributes.attachment_link.title
Utredning av demens - en demonstrasjonsfilm

# data[].attributes.body
Innhenting av komparent-opplysninger i utredning av demens

# data[].attributes.headline
Tester på fysisk funksjon, blant annet SPPB

# data[].attributes.subject
Tester på fysisk funksjon, blant annet SPPB

# data[].attributes.body
Utarbeidet for folkehelseundersøkelsen HUNT 70+ som opplæring for undersøkere. Inneholder også to andre tester enn SPPB (flamingotest, gripestyrke)

# data[].attributes.body
Lege og forsker Maria Krogseth gir en fin og veldig pedagogisk innledning til delirium i denne videoen på 21 min

# data[].attributes.attachment_link.description
Ved Maria Krogseth, MD, phd, Medisinsk avdeling, Sykehuset i Telemark HF. Alderspsykiatrisk Forskningsnettverk Telemark Vestfold (TeVe). Universitetet i Sørøst-Norge

# data[].attributes.headline
Podcastepisode om demens fra Folkehelsepodden (FHI)

# data[].attributes.subject
Podcastepisode om demens fra Folkehelsepodden (FHI)

# data[].attributes.body
Introduksjon til demens, kognitiv testing og risikofaktorer for demens

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Litt vanskelig å huske navn? Stadige samme spørsmål igjen og igjen? Vanskelig å lære nye ting? Vanskelig å huske dagligdagse ting? Over 100.000 lever med demens i Norge i dag. Innen 2050 forventer vi at dobbelt så mange får denne diagnosen. Det er ikke gode nyheter for de som rammes, deres nærmeste og samfunnet. Hva er egentlig demens? I denne podkasten har programleder Torunn Gjerustad i FHI samlet eldreforsker Heine strand ved FHI og forskningssjef og professor Aldring og helse Geir Selbæk.

NB! Se også fagmøte om samme tema i fjor: https://www.youtube.com/watch?v=R2730JyOSnc

See acast.com/privacy for privacy and opt-out information.

# data[].attributes.attachment_link.description
Litt vanskelig å huske navn? Stadige samme spørsmål igjen og igjen? Vanskelig å lære nye ting? Vanskelig å huske dagligdagse ting? Over 100.000 lever med demens i Norge i dag. Innen 2050 forventer vi at dobbelt så mange får denne diagnosen. Det er ikke gode nyheter for de som rammes, deres nærmeste og samfunnet.

# data[].attributes.headline
Podcastepisode om delirium fra Akuttpodden

# data[].attributes.subject
Podcastepisode om delirium fra Akuttpodden

# data[].attributes.body
En fin introduksjon til delirium på 25 min, forklarer også 4AT

# data[].attributes.attachment_link.description
Bjørn Erik Neerland er spesialist i indremedisin og geriatri. Han er en av få som har skrevet en phd om delirium. Svært mange pasienter, både unge og gamle, får delir. Bjørn Erik forteller oss hva delir er, hvordan vi oppdager tegn på delir, hvordan vi beh...

# data[].attributes.headline
Short Physical Performance Battery (SPPB)

# data[].attributes.subject
Short Physical Performance Battery (SPPB)

# data[].attributes.body
Identisk test, vist på en mann (fungerer for tiden ikke)

# data[].attributes.headline
Short Physical Performance Battery (SPPB) 

# data[].attributes.subject
Short Physical Performance Battery (SPPB) 

# data[].attributes.body
Vist på en kvinne (fungerer for tiden ikke)

# data[].attributes.headline
Short Physical Performance Battery (SPPB)

# data[].attributes.subject
Short Physical Performance Battery (SPPB)

# data[].attributes.attachment_link.title
Fysisk funksjon og eldre i FYSIOPRIM (Short Physical Performance Battery SPPB)

# data[].attributes.headline
En rapport fra den andre siden - en anestesilege skriver om da han fikk delirium

# data[].attributes.subject
En rapport fra den andre siden - en anestesilege skriver om da han fikk delirium

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Delirium is a well-known complication of a variety of medical conditions. It is characterised by a sudden deterioration of the mental process, with symptoms ranging from anxiety, arousal and sympathetic hyperactivity, but can also present with apathy and almost coma (silent delirium).

The development of delirium is associated with a worsened prognosis of the underlying cause. It is very often a complication of infectious diseases and fever. Old age and unmarked cognitive impairment are among the disposing factors, but it can happen to anybody.

I'm a Consultant Anaesthetist and Intensive Care in my late fifties. I'm not active in sports, but do a lot of skiing, hunting and mountain walking. I consider myself to be in reasonably good health, but have experienced 2 episodes of urinary tract infections. Being a man, I have been through the usual examinations afterwards.

The story began on a Wednesday in March. I had some days leave because I work on-call. My wife and I were planning a weekend skiing at our apartment which is at a skiing destination. I just had to drive alone down to Bergen to collect a bed from my daughter's apartment. I planned to meet my wife in our apartment on Thursday evening.

After loading the bed into my car I felt very tired and began shivering. I drove up to my mother's apartment for an overnight stay. During the night, I had an episode of severe shivering, took 1g of paracetomol and 600 mg of ibumetadin and fell asleep, sweating profusely.

In the morning, I had another episode of shivering, and decided to go to a local emergency clinic. The urine sample showed a massive pyuria, C-reactive protein at 95 and white cell count of 11. Combined with the history of shivering, the doctor wanted to admit me to the University Hospital.

I protested, we were supposed to be going skiing. The doctor consulted an Infections Specialist, and since my white count wasn't elevated and they considered it safe to treat with trimetoprim-sulfa.

I started with the antibiotics and drove up to my mother's apartment for lunch, before I was supposed to drive to the skiing destination. Whilst eating I had another episode of shivering, took 1 g of paracetomol and 600 mg of ibumetanide and waited for the shivering to stop so that I could drive the car. My mother was really anxious. After 15-20 minutes, I realised that I would have admitted any other patient with the same clinical picture. When reading the note from the doctor, the last line was that the note could be used as a letter of admission if I was to reconsider.

It is not nice to be admitted to your own teaching hospital, but the staff were very friendly. After examination by a junior doctor, they started with intravenous antibiotics. My temperature was 38.6°C.

Once on the ward I began to freeze and shiver violently. An assistant came for me at 18.55 to take me down for an ultrasound examination. I remember thinking that it would be hard to perform an examination with the shivering, and also that I told the young female assistant that this was an attack of shivering. She said that she had never seen it before, and then she pushed me in to the elevator.

Coming out of the elevator I suddenly realised that I was being forced into a trap. We were in an ANTI-HOSPITAL under the real hospital. The Anti-hospital was built after the Government passed a new law. The law gave the relatives of patients who had died when I was in charge, the right to ask that I was to be executed in the cruellest way, and that as part of their grief they could watch the process from the auditorium. I started to protest, but the only response was that this was an order from the Government, with no room for parole. I felt very bitter; I had just tried to do my best for the patients. We passed several doors with electronic locks, and it was getting darker and darker. People were passing in the corridor and were then led into the auditorium to watch the execution. I heard that my place was on the right-hand side.

We came into a big room and I saw the shadows of some technicians surrounding the bed.

I was strapped to the bed and had something up my nose. I was thinking about just giving up at once, but decided that I wanted to fight as long as possible; something could change at the last minute.

I observed that they collected an arterial blood gas, and thought that they were applying the same techniques that I would have used on an unstable patient. I heard somebody say I believe he's an Anaethesiologist". Suddenly I felt something in my left ear, and heard "he has a temperature of 41.3°C". "OK, they're going to boil me", I thought. Thereafter I could feel cold blankets applied to my body, and saw that I was given intravenous fluids.

A voice said "he is very unstable, call a doctor". A consultant came by, and said "I know this guy, we must be careful". I was thinking "What bad things have I done to make him so eager to execute me"? Then he said that I had to be admitted to ICU. "So they use ICU just like I would have done".

I was still not very anxious, but felt very unfairly treated. I started to consider if I could decide to end my life, or just had to hang on to the torture.

The consultant asked "Can you hear us"? I started thinking, "Is it wise to answer, should I show them that I still have guts, will they try harder to hurt me"? But after some minutes I said "Yes". The consultant said "Good". Some minutes later he asked "What's your name"? Again I wondered what would be best, to answer or not, but said my name.

Then I must have said something, because the consultant suddenly asked if I was aware of what they were doing. I was able to say something like "You are doing wrong, it's turned around..."

The consultant sat down on the bed, grasped my hand and said "We found you on the ward, you have been very sick, it's an infection, we are starting to get it under control and you will be transferred to ICU".

It started to get lighter; I was able to recognize the blue curtains around the bed. The clock on the wall showed 20.45. I felt that it was difficult to find the words and said "It must be an abscess in the brain", my first thought after that was "that's the end of the helicopter EMS duty". At that moment I started to get very anxious and realised that this could be life-threatening.

I was then transferred to ICU, and with the correct antibiotics, I was able to leave the hospital 4 days later. The episode is described in the medical report thus, "Soon after he came to the ward his temperature rose to 41.8 °C, he became delirious and had convulsions. He quickly recovered after he was cooled".

I had an MRI, EEG and neurologic examination with no pathological findings.

After such an experience there are some lessons to be learned. The first is that there is truth in the old saying that hearing is the last sense to disappear. I was aware of a lot, also visually. Much more than I think the team realised. I'm not sure if it would have made any difference, but in hindsight, I think that someone should have tried to reassure me earlier, both verbally and by gently holding my hands.

It was also surprising how much I was thinking. Even if the basic assumption was paranoia, I was doing a lot of rational thinking in the situation. An observer would have said that I showed signs of cerebral latency, while I was just trying to consider the best response.

I am very grateful that I was not given any anxiolytics or sedative medication. To treat delirium by medication could have 2 objectives. The first is to prevent that necessary medical equipment is removed due to arousal and uncoordinated movements. This must be achieved by some sort of sedative. The other could be to modify the course of the delirium. The most widely used medication is different types of antipsychotics. A recent Cochrane review excluding ICU patients concluded that there are no studies favouring any antipsychotics to modify the course. To treat the underlying cause is paramount. Another Cochrane review about ICU patients concluded that we do not have any scientific proof for the treatments we give to the delirious ICU patient, and that we need more studies. A recent study treating delirious ICU patients with haloperidol concluded that there was no difference compared with the use of a placebo.

When the hyperpyrexia was corrected, I soon realised the situation. We have all learned that the best way to reverse a delirious episode is to correct the cause. I was not given any symptomatic medication, and I believe that that's why I haven't felt any anxiety or nightmares afterwards. The next day I wrote down all that I could remember. I have given a few lectures telling the story to different health providers, with positive feedback. I believe this in fact has been a good debrief.

The most important point is that being a doctor does not turn you into a Superhero. The same risks and dangers that lead us to be cautious with our patients also apply to us.

I was so close to putting myself and others in great danger. If the shivering had started when I was driving along a narrow, slippery road, it could very well have been the end.

Take care.

# data[].attributes.attachment_link.title
Just a little delirium‐ A report from the other side

# data[].attributes.attachment_link.description
Delirium is a well-known complication of a variety of medical conditions. It is characterised by a sudden deterioration of the mental process, with symptoms ranging from anxiety, arousal and sympathetic hyperactivity, but can also present with apathy and almost coma (silent delirium). The development of delirium is associated with a worsened prognosis of the underlying cause.

# data[].attributes.headline
Anestesilege forteller om da han fikk delirium

# data[].attributes.subject
Anestesilege forteller om da han fikk delirium

# data[].attributes.body
Fikk en alvorlig infeksjon, ble innlagt på "antihospitalet" og skulle henrettes. Inneholder også lenke til podcastepisode om delirium

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rune Arild Larsen arbeider som lege på luftambulansen og overlege på anestesiavdelingen ved Førde sentralsykehus. Han befant seg i Bergen da han en dag for fire år siden fikk en snikende følelse av sykdom.

- Jeg skulle bare hente en seng, men følte meg helt ferdig etter å ha lastet den opp. Min mor levde og bodde fortsatt i Bergen, så jeg reiste opp til henne. Det var mens vi satt og spiste kveldsmat at jeg fikk den første frostrien. Mor ble naturligvis redd da hun så dette, og oppfordret meg til å kontakte lege, forteller han.

Rune Arild mistenkte at symptomene skyldtes en begynnende urinveisinfeksjon:

- Men dét var det jo ingen grunn til å lage noe styr om. Jeg tok et par Ibux- og Paracet-tabletter før jeg la meg og håpet at det ville gå over.
Hør mer om Akutt forvirring (delirium) i podkasten Eldre & Psyken
Frostanfall og forhøyet CRP

Ut på natten våknet Rune av at han svettet som bare det. Et dobesøk viste at urinen ikke så ut som den pleide. Etter et kraftig frostanfall senere den morgenen bestemte han seg for å oppsøke hjelp. Som lege ville han selv vurdert innleggelse av en godt voksen mannlig pasient med feber, symptomer på urinveisinfeksjon og forhøyet CRP.

- Men det var ikke jeg interessert i. Jeg hadde jo planlagt å reise på skiferie med min kone, hun skulle ta bussen fra Førde til Bergen kl 14.30 samme dag. Et sykehusopphold var helt uaktuelt.

Verken CRP-verdien eller feberen var på det tidspunktet urovekkende høyt. I samråd med spesialist på Haukeland universitetssykehus ble de to legene enige om å behandle infeksjonen med antibiotikatabletter.

Symptomer til tross; ville ikke på sykehus

Etter konsultasjonen dro Rune Arild hjem til sin mor. Der fikk han etter hvert flere frostanfall, og moren ble stadig mer bekymret.
- Vi nærmet oss nå en type cut-off. Min kone avventet beskjed. Klokka ble likevel halv tre før jeg bestemte meg for å oppsøke sykehuset.

I skrivet han hadde fått med seg fra legevakta sto det: "Hvis Rune Arild Larsen ombestemmer seg kan han bruke dette som rekvisisjon for innleggelse."

- Men å bli innlagt på det sykehuset der du har studert, der du har jobbet og der du senest tre uker tidligere har hospitert ... Min terskel for det var høy, medgir han.

Overlege Rune Arild Larsen vegret seg for å dra på sykehuset da han selv ble syk.
Her avbildet i forbindelse med et oppdrag som lege ved luftambulansen i Førde. Foto: Privat

Innlagt på et "antihospital"

Rune Arild ble lagt inn på et firesengsrom, og behandlingen med antibiotika ble intensivert.

- Så fikk jeg et nytt frostanfall. Jeg har alltid vært opptatt av undervisning, og husker at jeg spurte portøren som skulle trille meg til en ultralydundersøkelse om hun hadde sett et frostanfall. Nei, det hadde hun ikke. "Ja, nå ser du et!"

Portøren kjører senga hans inn i heisen og Rune Arild føler seg fortsatt klar.

- På vei ned fikk jeg en merkelig, urolig følelse og idét jeg trilles ut av heisen vet jeg "de" har lurt meg ned til et antihospital under selve sykehuset. Fra å være rimelig rasjonell til å være psykotisk, tar det ikke mer enn ett drøyt minutt. Omverdenen ble stadig mørkere og mens de triller meg gjennom gangene ser jeg lite. Jeg øyner bare skygger ved siden av meg.
Lynkurs: Hva er delirium.
Skulle drepes på grusomste vis

Rune tolker fra nå av alt inn i et alternativt virkelighetsbilde.
- Regjeringen skulle nylig ha vedtatt en lov som sa at pårørende til pasienter som hadde dødd på min "vakt" kunne kreve at jeg skulle drepes på den grusomste måte. De pårørende skulle som en del av sitt sorgarbeid få anledning til å bivåne prosessen fra en aula rett ved.

- Jeg "så" teknikerne som skulle henrette meg og pleierne vi passerte i gangen var pårørende. Det var så virkelig! Jeg var ikke ett øyeblikk i tvil, men protesterte som bare det. Når portøren sa til meg "Du vet jo at dette må jo gjennomføres", mente hun røntgenundersøkelsen. For meg var det åpenbart at hun snakket om henrettelsen.

Regjeringen hadde vedtatt en ny lov som sa at pårørende til pasienter som hadde dødd på min "vakt" kunne kreve at jeg skulle drepes på den grusomste måte.
Rune Arild Larsen

Overraskende mange tanker

Rune Arild oppfatter at han får noe opp i nesen, deretter stikkes det noe inn i øret. Feberen måles nå til å være 41,3 grader.

- De vil koke meg, tenkte jeg. Så ser jeg at de tar en blodprøve fra pulsåren. "Slik ville jeg også ha gjort det med en dårlig pasient, det er nok for at jeg ikke skal dø for fort".

Han følte seg fryktelig urettferdig behandlet.

- At jeg samtidig ble løsningsorientert er veldig merkelig. Jeg har alltid trodd at det å ha delirium er et fullstendig kaos. Men jeg bestemte meg for å ville kjempe. Og jeg skulle i hvert fall ikke gi meg før jeg måtte. Jeg er i dette her hele tiden, samtidig som jeg tenkte forbausende mye. Det må jeg si!

Akutt forvirret

På vei opp fra røntgenavdelingen hadde Rune Arild kramper, var bevisstløs og en ny temperaturmåling viste 41,8 grader.

- Det er ganske høyt for en voksen mann!

Sykepleierne tilkalte en lege. Siden Larsen hadde hospitert på den samme avdelingen tre uker tidligere, sier legen som kommer til: "Denne her kjenner jeg. Han må dere passe godt på!"

- Jeg tenkte at det dreide seg om at han skulle få mest mulig ut av pinen. På spørsmål om hva jeg heter, om jeg hører dem og om jeg forstår hva de holder på med, lurer jeg på hva det er lurt å si.

- Viser det å svare riktig at jeg har guts nok? Eller vil de da plage meg mer, fordi de enda ikke har knekt meg. Jeg svarer: "Det er helt feil. Motsatt. Dere har snudd alt feil vei."

- Viser det å svare riktig at jeg har guts nok? Eller vil de da plage meg mer, fordi de enda ikke har knekt meg. Jeg svarer: "Det er helt feil. Motsatt. Dere har snudd alt feil vei."

Det lysner

At det er satt i gang en aktiv nedkjøling av hans overopphetede kropp begynner likevel å gi resultater.

Legen setter seg ned, tar pasienten i hånden og sier: "Du er på intensivavdelingen, Rune Arild. Du er veldig syk, men vi er i ferd med å få kontroll på situasjonen."

- Da demrer det noe for meg. Jeg ser på klokken, det har gått nesten to timer. Så blir jeg redd. Som doktor skjønner jeg jo at det dreier seg om en type sepsis. Og da kommer angsten.

Rune Arild hadde observert at de på avdelingen behandlet mange pasienter med hjerneabscesser (betennelsesbyll i hjernen). Høyt sier han: "Det må være en hjerneabscess". For seg selv tenker han: "Der ryker jobben på luftambulansen".

- Men deretter går det raskt mot det bedre. Klokken ti over halv ni er jeg igjen helt klar, etter én time og 45 minutter med full forvirring. Det viser hvor viktig det er å få korrigert avvik i temperaturen.

Savnet fysisk berøring

Neste morgen våknet Rune Arild og forsto at han husket alt som hadde skjedd. Han bestemte han seg for å skrive det hele ned. På slutten av den flere sider lange fortellingen skriver han:

" De var veldig flinke og gjorde en verdifull innsats for meg. Men jeg oppfattet mer enn de var klar over. Jeg skulle ønske at noen taktilt hadde berørt meg og sagt, "Vi passer på deg, vi har kontroll og sånt noe. Ja, det savnet jeg. "

Les artikkelen Just a little delirium - A report from the other side.

- Erfaringene har ført til at jeg har blitt mere fysisk i møter med folk med akutt forvirring, og mer tilbakeholden med å gi dem medikamenter. Lite av det vi tidligere brukte å gi for å roe ned pasienter med delirium påvirker grunntilstanden eller forvirringen. Det kan være riktig å gi beroligende medisiner for å få bevare en tube eller et sentralt venekateter, livsviktig utstyr som ellers rives ut i forvirring. Utover dét er det ofte lite positivt for en deliriumpasient å bli stappet full av ulike medikamenter.

- Det som nytter er skjerming, primærsykepleie, pårørendes tilstedeværelse hvis mulig, fast døgnrytme, minst mulig støy og smertebehandling, helst med bedøvelse som virker lokalt. Viktigst av alt er likevel å angripe den utløsende faktoren: Er det en infeksjon, behandler man infeksjonen og symptomer på denne, som feber.

Det finnes skjemaer for vurdering av risiko for at en pasient skal utvikle delirium.

- Men hvis de hadde kjørt en slik vurdering av meg ved mottak, så hadde de ikke fått noen særlig høy skår. Det skremmer meg litt, sier Rune Arild.

- Min historie viser at delirium ikke bare inntrer hos den klassiske gamle pasienten som kommer inn med hoftebrudd, sier Rune Arild Larsen.

Mange overraskes av historien

Etter å ha stått fram med sin erfaring, blant annet i Bergens Tidende, har Rune Arild fått henvendelser fra pårørende som "endelig forstår" hva som skjedde med en av deres nære.

Han har flere ganger undervist om delirium for ansatte på sykehus og i helse- og omsorgstjenesten.

- De sitter veldig stille. Jeg har inntrykk av at de blir veldig overrasket. Når en av "våre" kan få det, kan alle få det. Min historie viser jo at det kan inntre, ikke bare hos den klassiske gamle pasienten som kommer inn med et hoftebrudd.
- Når man får psykotiske symptomer som dette - har det du opplevde noe med dine erfaringer å gjøre?
- Det har jeg også spurt meg om. En av ungene mine spurte om jeg hadde sett serien Valkyrien, som gikk på tv litt før dette hendte. Det hadde jeg ikke, men jeg hadde sett seriens trailer. I ettertid har jeg lurt på om mitt tankebilde om et antihospital hadde noe med den serien å gjøre.

Delirum - akutt forvirring

Delirium (også kalt akutt forvirring) er en rask nedsettelse av hjernens funksjon. Det innebærer en blanding av redusert evne til å konsentrere seg, søvnighet, agitasjon, hallusinasjoner og/eller endrede oppfatninger.
Delirium oppstår ofte i forbindelse med en akutt sykdom eller skade. For å behandle delirium må man finne og behandle utløsende årsak.

Det er en utfordring at delirium ofte forveksles med demens.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ny episode i podkasten Eldre & Psyken: - Overraskende klar med akutt forvirring

# data[].attributes.attachment_link.description
Rune Arild Larsen arbeider som lege på luftambulansen og overlege på anestesiavdelingen ved Førde sentralsykehus. Han befant seg i Bergen da han en dag for fire år siden fikk en snikende følelse av sykdom. - Jeg skulle bare hente en seng, men følte meg helt ferdig etter å ha lastet den opp.

# data[].attributes.headline
En anestesilege forteller om sitt delirium

# data[].attributes.subject
En anestesilege forteller om sitt delirium

# data[].attributes.body
Fra A-magasinet (Aftenposten), tilgang for studenter og ansatte på NTNU-nettet

# data[].attributes.attachment_link.title
Legen Rune Larsen (60) var sikker på at han skulle kokes da han ble innlagt på sykehuset

# data[].attributes.attachment_link.description
Infeksjonen er kraftig. Rune Arild Larsen innser at han må komme seg på sykehus. Han er selv overlege i anestesi på Førde sentralsjukehus og lege på Luftambulansen.

# data[].attributes.headline
Atypisk presentasjon av akutt sykdom og skade hos eldre

# data[].attributes.subject
Atypisk presentasjon av akutt sykdom og skade hos eldre

# data[].attributes.body
Flott kurs for legevaktspersonell. Gratis, men krever innlogging med Bank-ID. Gir kursbevis. Tar i underkant av 1 time.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
oppvakt - opplæring på legevakt: logg inn på portalen

# data[].attributes.attachment_link.title
Oppvakt - Opplæring på legevakt: Logg inn på portalen