# data[].attributes.headline
ЩО ТАКЕ ПУБЛІЧНА ДИПЛОМАТІЯ?

# data[].attributes.subject
ЩО ТАКЕ ПУБЛІЧНА ДИПЛОМАТІЯ?

# data[].attributes.body
Публічна дипломатія - це використання комунікації, культурного обміну та інших форм взаємодії для просування інтересів і цінностей країни серед іноземної аудиторії. Це ключовий інструмент, за допомогою якого країни розбудовують відносини, формують добру волю та впливають на громадську думку і політику в інших країнах.

Публічна дипломатія може набувати різних форм, включаючи програми культурного обміну, освітні обміни, роботу зі ЗМІ, міжнародні заходи та конференції.

Мета публічної дипломатії - створити середовище, в якому люди з різних культур і країн можуть спілкуватися, краще розуміти один одного і будувати фундамент довіри та поваги.

Публічна дипломатія є важливим аспектом зовнішньої політики, оскільки вона дозволяє країнам взаємодіяти з іноземною громадськістю у спосіб, який не під силу традиційній дипломатії. Її можна використовувати для подолання непорозумінь, створення коаліцій та просування спільних цінностей та інтересів. У сучасному взаємопов'язаному світі публічна дипломатія набуває все більшого значення, оскільки країни намагаються вирішувати складні глобальні проблеми та будувати стійкі відносини з іноземними партнерами.

# data[].attributes.headline
ІСТОРІЯ ПУБЛІЧНОЇ ДИПЛОМАТІЇ КИТАЮ

# data[].attributes.subject
ІСТОРІЯ ПУБЛІЧНОЇ ДИПЛОМАТІЇ КИТАЮ

# data[].attributes.body
Публічна дипломатія Китаю має довгу історію, яка сягає давніх часів, коли Китай брав участь у дипломатичних місіях із сусідніми царствами. Однак у сучасний період публічна дипломатія Китаю пройшла кілька етапів.

У перші роки існування Китайської Народної Республіки публічна дипломатія країни була зосереджена на побудові відносин з соціалістичними та позаблоковими країнами. Китай надавав допомогу та підтримку цим країнам, а також брав участь у культурних та освітніх обмінах.

У 1970-х роках публічна дипломатія Китаю отримала новий напрямок, коли були встановлені дипломатичні відносини зі Сполученими Штатами. Це призвело до періоду посилення взаємодії із Заходом, коли Китай просував свою культурну спадщину і прагнув налагодити відносини із західною аудиторією.

У 1980-х і 1990-х роках публічна дипломатія Китаю зосередилася на економічному розвитку та модернізації. Китай почав відкриватися світові та налагоджувати економічне співробітництво з іншими країнами. Він також розпочав політику "виходу назовні", щоб заохотити китайські компанії інвестувати за кордоном і просувати китайські бізнес-інтереси.

На початку 2000-х років публічна дипломатія Китаю розширилася, включивши в себе науково-технічну дипломатію, оскільки країна інвестувала значні кошти в наукові дослідження і розробки. Це включало такі ініціативи, як Зона вільної торгівлі між Китаєм та АСЕАН і Китайсько-африканський форум співробітництва.

Сьогодні публічна дипломатія Китаю зосереджена на просуванні ініціативи "Один пояс, один шлях", яка спрямована на сприяння економічному співробітництву та розвитку в регіоні. Країна також продовжує розширювати культурні та освітні обміни і все частіше використовує соціальні мережі та цифрові платформи для взаємодії з іноземною аудиторією.

# data[].attributes.headline
Публічна дипломатія 

# data[].attributes.body
Публічна дипломатія Китаю - це зусилля країни, спрямовані на донесення своїх цінностей, політики та іміджу до іноземної аудиторії з метою побудови доброзичливого ставлення, посилення глобального впливу та сприяння позитивному міжнародному сприйняттю Китаю.

Публічна дипломатія Китаю стала більш помітною в останні роки, оскільки країна зросла в економічній і політичній потужності та прагне утвердитися як великий гравець на світовій арені. Китайський уряд інвестує значні ресурси в ініціативи публічної дипломатії, включаючи програми культурних обмінів, роботу зі ЗМІ та освітні партнерства.

# data[].attributes.headline
М'ЯКА СИЛА КИТАЮ

# data[].attributes.subject
М'ЯКА СИЛА КИТАЮ

# data[].attributes.body
У теорії міжнародних відносин м’яка сила – це елемент зовнішньої політики, який застосовується державами для збільшення свого впливу завдяки привабливості її цінностей та інститутів. Якщо жорстка сила засновується на військовому втручанні, санкціях чи дипломатії примусу, то м’яка досягається саме завдяки створенню сприятливого образу держави. Сформульована американським політологом Джозефом Наєм, концепція м’якої сили апелює до трьох основних компонентів – культури, політичної ідеології та дипломатії. І хоча китайська верхівка усвідомлює важливість «м’якої» стратегії, розуміння Пекіном цієї концепції дещо відрізняється від того, як її звикли сприймати в інших країнах.
М'яка сила Китаю - це здатність Китаю залучати та переконувати іноземну аудиторію через свою культуру, цінності, політику та інституції. М'яку силу часто протиставляють жорсткій силі, яка означає використання військового або економічного примусу для досягнення політичних цілей.

М'яка сила Китаю значно зросла за останні роки, оскільки країна стала великою економічною та політичною силою на світовій арені. Китай зміг використати свої економічні ресурси для побудови відносин з іншими країнами, а також для просування своєї культурної спадщини і цінностей за допомогою таких ініціатив, як Інститути Конфуція, які пропагують китайську мову і культуру.

Китай також успішно просуває свою "м'яку силу" через свої зростаючі міжнародні засоби масової інформації, такі як Китайська глобальна телевізійна мережа та інформаційне агентство "Сіньхуа", які надають новини та інформацію з китайської точки зору світовій аудиторії.

Крім того, Китай інвестує значні кошти в інфраструктурні проекти в країнах, що розвиваються, такі як ініціатива "Один пояс, один шлях", яка допомагає зміцнювати доброзичливість і просувати економічні інтереси Китаю за кордоном. Країна також надавала допомогу і сприяння країнам, що постраждали від стихійних лих, що сприяло створенню позитивного іміджу Китаю як відповідального глобального громадянина.

Китай позиціонує себе як меритократія (що само по собі непогано), якої вдалося досягти, однак, завдяки ефективній діяльності партії. Тоді як у західному ліберальному світі багатопартійність та плюралізм думок є фундаментом суспільно-політичного ладу. До всього, постійні порушення прав людини, відсутність свободи слова, дискримінація уйгурів та придушення демократії Гонконгу явно не сприяють вибудовуванню традиційної в західному розумінні м’якої сили. Звідси стає зрозумілим, що в Китаю вона має бути іншою, неподібною до тієї, що використовують США чи європейські країни.

Другим характерним елементом китайського зразка м’якої сили є її економічна спрямованість. Ставши у 2010 році другою економікою світу після Сполучених Штатів, КНР не бариться використовувати економічні важелі для покращення свого іміджу на міжнародному рівні. Інфраструктурні проєкти, поширення технологій та «самаритянська» роль у порятунку менш розвинених держав за допомогою кредитів – усе це є компонентами м’якої сили Пекіна, що мають на меті продемонструвати розвиненість китайської економічної моделі. Згадаймо хоча б промову Сі Цзіньпіна на відкритті 19-го з’їзду КПК, у якій він описав китайську соціалістичну модель як таку, що «надає нові можливості іншим країнам і націям, котрі хочуть пришвидшити свій розвиток при збереженні незалежності». У той час як у західному науковому дискурсі економічна могутність, безсумнівно, вважається джерелом жорсткої сили на одному рівні з військовим потенціалом, Піднебесна розробляє власну «м’яку» стратегію на основі економіки, культури та публічної дипломатії.

Уперше КНР ввела в дискурс поняття м’якої сили в 1993 р., коли тодішній член Політбюро КПК Ван Хунін запропонував використовувати теорію Ная для вироблення стратегії протидії поняттю «китайської загрози», що поширилося разом з претензіями КНР на території в Східнокитайському й Південнокитайському морях. Проте на практиці ця пропозиція так і не була реалізована. Про концептуалізацію м’якої сили як методу зовнішньої політики Пекін став дбати вже у ХХІ столітті.

На 17-му з’їзді КПК у 2007 році вдалося дійти висновку, що м’яка сила повинна базуватися на демонстрації розвитку китайської соціалістичної системи та поширенні автентичної китайської культури, а вже у 2014 році Сі Цзіньпін заявив, що КНР мусить «збільшити свою м’яку силу, дати поштовх хорошому китайському наративу й краще донести послання про країну світові». Тож які кроки здійснює Піднебесна в акумулюванні м’якої сили та чи вдається країні успішно реалізовувати свою «м’яку» стратегію?

Однак м'яка сила Китаю не позбавлена проблем. Порушення прав людини, цензура та авторитарна політична система країни піддаються критиці з боку деяких іноземних урядів та правозахисних організацій, що підриває довіру до Китаю у просуванні своїх цінностей та політики у світі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Как ''мягкая сила'' Китая становится ''твёрдой''? - Алексей Коваль

# data[].attributes.headline
ВЕЛИКИЙ ШОВКОВИЙ ШЛЯХ

# data[].attributes.subject
ВЕЛИКИЙ ШОВКОВИЙ ШЛЯХ

# data[].attributes.body
Великий шовковий шлях - це мережа торговельних шляхів, що з'єднувала Схід і Захід, простягаючись від Китаю до Середземного моря. Він був названий на честь торгівлі шовком, який був одним з найважливіших товарів, що торгувалися вздовж маршруту, але також сприяв обміну товарами, ідеями та культурою між цивілізаціями Європи, Близького Сходу, Центральної та Східної Азії.

Шовковий шлях був не єдиним маршрутом, а складною мережею сухопутних і морських шляхів, які використовувалися для торгівлі та культурного обміну. Він використовувався приблизно з 2 століття до н.е. до 14 століття н.е. і відіграв значну роль у розвитку цивілізації і торгівлі в регіонах, які він з'єднував.

Шовковий шлях сприяв обміну такими товарами, як шовк, спеції, чай, порцеляна і дорогоцінні метали, а також ідеями і релігіями, такими як буддизм, іслам і християнство. Він також відіграв певну роль у поширенні таких технологій, як виробництво паперу, книгодрукування та пороху.

Шовковий шлях був не лише комерційним маршрутом, але й шляхом культурного та інтелектуального обміну. Він допомагав зміцнювати взаєморозуміння, сприяти співпраці та будувати відносини між різними цивілізаціями. Шовковий шлях також був засобом поширення знань та ідей, що сприяло розвитку мистецтва, науки і філософії в регіонах, які він з'єднував.

Сьогодні спадщина Шовкового шляху продовжує жити завдяки таким ініціативам, як китайська ініціатива "Один пояс, один шлях", що має на меті сприяти економічному співробітництву та розвитку вздовж старих маршрутів Шовкового шляху. Шовковий шлях також став символом культурного розмаїття та обміну, надихаючи художників, письменників і науковців по всьому світу.

# data[].attributes.headline
Інструменти публічної дипломатії Китаю загалом: 

# data[].attributes.subject
Інструменти публічної дипломатії Китаю загалом: 

# data[].attributes.body
Публічна дипломатія Китаю використовує різні інструменти та стратегії для просування свого іміджу та інтересів перед іноземною аудиторією. Ось деякі з ключових інструментів публічної дипломатії Китаю:

Культурна дипломатія: Китай заснував Інститути Конфуція в багатьох країнах для просування китайської мови та культури. Країна також спонсорує художні виставки, культурні вистави та кінофестивалі, щоб продемонструвати свою багату культурну спадщину.

Медіа-дипломатія: Китай розширив свої міжнародні ЗМІ, такі як "Чайна Дейлі", "Сіньхуа Ньюз" та "Міжнародне радіо Китаю", щоб охопити глобальну аудиторію. Ці ЗМІ подають новини та інформацію з китайської точки зору.

Освітня дипломатія: Китай надає стипендії та інші форми допомоги іноземним студентам, дослідникам і науковцям для навчання в Китаї. Це спрямовано на сприяння міжлюдським обмінам і побудову довгострокових відносин.

Економічна дипломатія: Китай став великою економічною державою і використовує свій економічний вплив для просування своїх інтересів за кордоном. Він започаткував різні ініціативи, такі як ініціатива "Один пояс, один шлях", щоб сприяти економічному співробітництву та розвитку.

Дипломатія зв'язків з громадськістю: Китай бере участь у стратегічній комунікації з іноземною аудиторією для просування своєї політики і позицій з питань, що викликають глобальне занепокоєння.

Науково-технічна дипломатія: Китай інвестує значні кошти в науку і технології та просуває свої технологічні досягнення у світі як засіб демонстрації своїх інновацій та сучасності.

Ці інструменти публічної дипломатії Китаю спрямовані на розбудову доброзичливості, просування китайських цінностей та посилення "м'якої сили" на світовій арені.

# data[].attributes.headline
ПАНДА-ДИПЛОМАТІЯ

# data[].attributes.subject
ПАНДА-ДИПЛОМАТІЯ

# data[].attributes.body
Дипломатія панд - це практика дарування гігантських панд з Китаю іншим країнам як символ дружби та доброї волі. Ця практика має давню історію, починаючи з часів династії Тан у 7-му столітті, коли панд дарували як дипломатичні подарунки сусіднім королівствам.

У сучасний час панда-дипломатія використовується Китаєм як спосіб побудови відносин і просування позитивного іміджу країни на світовій арені. Китай дарував панд країнам по всьому світу, включаючи США, Японію, Францію та Німеччину.

Практика дипломатії панд є дуже символічною і розглядається як жест довіри і доброї волі між країнами. Вона також використовується як спосіб сприяння культурному обміну та просування зусиль зі збереження природи, оскільки багато країн, які отримують панд, використовують їх як спосіб ознайомлення своїх громадян з китайською культурою та сприяння збереженню видів, що зникають.

Однак практика пандодипломатії також піддається критиці як форма політичної маніпуляції, коли Китай використовує панд як важіль впливу на зовнішньополітичні рішення. Крім того, існують занепокоєння щодо добробуту самих панд, оскільки їх часто утримують у зоопарках, піддаючи стресовим і неприродним умовам життя.

# data[].attributes.body
Однак публічна дипломатія Китаю також піддається критиці та вивченню, особливо у зв'язку з порушенням прав людини та напористою зовнішньою політикою. Деякі спостерігачі стверджують, що зусилля публічної дипломатії Китаю спрямовані на просування свого політичного порядку денного та контроль над глобальними наративами, а не на сприяння справжньому діалогу та взаєморозумінню між культурами.

# data[].attributes.body
На додаток до цих зусиль, Китай також намагається посилити свою публічну дипломатію через освітні партнерства з іноземними університетами, обміни науковцями та дослідниками, а також проведення міжнародних конференцій та заходів. Завдяки цим ініціативам Китай прагне побудувати довгострокові відносини з іноземною аудиторією та просувати позитивний імідж країни на світовій арені.

# data[].attributes.headline
"Чайна Дейлі" і "Сіньхуа Ньюз"

# data[].attributes.subject
"Чайна Дейлі" і "Сіньхуа Ньюз"

# data[].attributes.body
Ще одним аспектом публічної дипломатії Китаю є робота зі ЗМІ. Китай заснував кілька засобів масової інформації, в тому числі "Чайна Дейлі" і "Сіньхуа Ньюз", які просувають китайську точку зору на глобальні події. Китай також інвестує в розвиток своєї "м'якої сили", створюючи фільми, телевізійні шоу та музику, які висвітлюють китайську культуру та цінності.

# data[].attributes.headline
Інститути Конфуція

# data[].attributes.subject
Інститути Конфуція

# data[].attributes.body
Одним із ключових аспектів стратегії публічної дипломатії Китаю є акцент на культурному обміні. Китайський уряд заснував Інститути Конфуція по всьому світу, які надають іноземним студентам можливість вивчати китайську мову та культуру. Китай також запустив програми з просування китайської кухні, традиційної медицини та мистецтва, намагаючись продемонструвати свою багату культурну спадщину.