# data[].attributes.body
Jaroslav Foglar - Hoši od Bobří řeky

Vojtěch Steklač - Pekelná třída

Vojtěch Steklač - Pekelná třída řádí

Eduard Bass - Klapzubova jedenáctka

Karel Poláček - Bylo nás pět

Václav Řezáč - Polach v Kovářské uličce

Jules Verne - Dva roky prázdnin

Ivona Březinová - Pomeranče v podprsence (ukázka)

Jeff King - Dobrodružství malého poseroutky - Rodrick je king

Jaroslav Foglar - Rychlé šípy

René Gosciny - Malý Mikuláš, Mikulášovy patálie (jakýkoli díl)

Ivan Klíma - Markétin zvěřinec

Martina Drijverová - Domov pro Marťany

Miloš Macourek - Mach a Šebestová (jakýkoli díl)

Astrid Lindgrenová - Pipi Dlouhá punčocha, Ronja, dcera loupežníka

Betty McDonaldová - Paní Láryfáry (jakýkoli díl)

# data[].attributes.body
Pavel Šrut - Ezopovy bajky

# data[].attributes.body
Jiří Suchý

# data[].attributes.body
J. Foglar

# data[].attributes.body
Vojtěch Steklač

# data[].attributes.body
Karel Čapek - Devatero pohádek

Karel Čapek - Dášeňka čili život štěněte

Josef Čapek - Povídání o pejskovi a kočičce

Hans Christian Andersen - Pohádky

Božena Němcová - Národní báchorky a pověsti

Zdeněk Svěrák - Radovanovy radovánky

# data[].attributes.body
Jonathan Swift

# data[].attributes.headline
Nebe, peklo, ráj (Tyglík české poezie pro děti 20. století)

# data[].attributes.subject
Nebe, peklo, ráj (Tyglík české poezie pro děti 20. století)

# data[].attributes.body
Petr Šrámek

# data[].attributes.attachment_link.title
Nebe - peklo - ráj - tyglík české poezie pro děti 20. století, 2009

# data[].attributes.body
Vojtěch Steklač

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
4 Vojtěch Steklač Pekelná třída řádí

7 Vojtûch Steklaã, 2005 Illustrations Adolf Born, 2005 ISBN

8 Kapitola 1 Jak jsme se seznámili s Hamáčkem Učitelé se mohou měnit, ale naše třída pořád zůstává. Naší původní třídní učitelkou byla Miroslava Drábková, které jsme přezdívali Drábinka. To ona byla autorkou památného výroku, že jsme pekelná třída. Po ní se stal naším novým třídním Hamáček. Když se poprvé před námi objevil, mysleli jsme si, že to bude změna k lepšímu. Ne že bysme snad proti Drábince něco měli, ona nemohla za to, že je naše třídní, a my jsme nemohli za to, že jsme její třída. Takový je totiž osud. Ten si své oběti nevybírá. Anebo vybírá podle nějakého zvláštního klíče, který je zahalen rouškou tajemství. Stejně jako život. Hlavně ten budoucí, o kterém nám Drábinka často říkala: Radši si ani nepřejte vědět, co na vás čeká. Nebudu vám nic prozrazovat, ale můžu vám naznačit, že nic veselého to nebude. Takhle temně nám to vždy Drábinka naznačovala. Ale my jsme si z toho nic nedělali, protože jsme věděli, že život je veselý a jen dospělí, zvláště učitelé, se nám ho čas od času pokoušejí znechutit. Bohužel, někdy dost úspěšně. Jenže my máme svou partu, a tak znechucování ze strany dospělých statečně čelíme. Nejvíc statečný jsem myslím já, i když Mirek si to o sobě myslí taky. Čenda a Aleš tolik stateční nejsou, protože Aleše zajímá hlavně jídlo a Čendu částečně holky. A já soudím, že když chce člověk být statečný, tak by se neměl rozptylovat. A už vůbec ne holkama. Ale jak říkám, původně jsme doufali, že bychom si s Hamáčkem mohli polepšit. To proto, že jsme ho jen viděli, ovšem ještě nezažili. Zážitky měly teprve přijít. 7

9 Tím prvním byla Hamáčkova zahajovací hodina. Když jsme k jeho uvítání povstali, zavelel: Posaďte se, žáci! Jistě se divíte, proč jsem vám neřekl milí žáci. Důvod je velice prostý. Nechci vám nadbíhat, loudit o vaši přízeň, či dokonce podlézat. I když vím, že jsou i takoví učitelé, kteří chtějí být oblíbení za každou cenu. Avšak já, protože si své ceny cením, rozhodně za každou cenu oblíbený být nechci. Doufám, že mi rozumíte. Ne, odpověděli jsme svorně. To nevadí, řekl Hamáček. Ostatně do školy chodíte mimo jiné také proto, abyste rozum teprve postupně nabírali, protože jak praví jedno moudré lidové přísloví, žádný učený z nebe nespadl. Ne že bych si snad myslel, že někdo z vás se do nebe dostane, ale na druhé straně nelze vyloučit, že mnozí z vás padnou pěkně na ústa, a to krátce před vysvědčením, které se neúprosně blíží, anebo těsně po něm. Teď mi doufám rozumíte? Doufáme, že ne, odpověděli jsme zasmušile. To nevadí, zopakoval Hamáček. Až mě lépe poznáte, tak pochopíte. Už za dob svých studií jsem se těšil, jakou přezdívku si od svých žáků vysloužím. Doufám a těším se, že to bude přezdívka Kruťas. Chci sice být spravedlivý, ale především hodlám být přísný. A támhleten, co se tak hloupě šklebí, okamžitě půjde k tabuli. Jak se jmenuješ? Bořík, řekl jsem. Hezké jméno, řekl Hamáček, dobře ti ho rodiče vybrali. Jestlipak víš, v kterém roce byla bitva u Telče? Chvíli jsem předstíral, že usilovně přemýšlím, ale nakonec jsem to vzdal. Nevím. To stačí. Můžeš si jít zase sednout. Jako zkoušení to bylo jaksi neúplné. Chyběla známka. Můžu se na něco zeptat? Jistě. Zvídavosti si u žáků cením. Copak by tě zajímalo? Dal jste mi nějakou známku, nebo nedal? Nedal, řekl Hamáček, zatím ne. Každopádně by sis měl ale zapamatovat, že u Telče nikdy žádná významná bitva nebyla. Takže to byl jen chyták? zeptala se nejistě Palhounová. 8

11 Přesně tak, souhlasil Hamáček. Ve třídě to zmateně zašumělo. Takže to si máme pamatovat nejen všechna historická data, která skutečně byla, ale i ta, která nikdy nebyla? řekla nedůvěřivě Teckertová, která seděla s Palhounovou v jedné lavici. To je přece nesmysl, vzbouřil se Mirek. Hamáček na něho ostře pohlédl. Chceš snad říct, že vás hodlám učit nesmysly?! To ne, chtěl jsem jen říct, že se přece nemůžeme učit, co nikdy nebylo, začal se zaplétat Mirek. Kruťas Hamáček se záludně usmál. Budete se učit, co vám řeknu. A o tom nehodlám s nikým diskutovat. Kdy byla bitva na Bílé hoře? 1621, přihlásil se okamžitě Bohoušek. A bitva u Telče? Ta nebyla. Konečně jeden inteligentní žák, zaradoval se Hamáček. Jak se jmenuješ? Bohoušek. Tak takhle nějak byste postupně měli být inteligentní všichni. A pevně doufám, že brzy tomu tak bude. Podíval jsem se na Čendu a Mirek se podíval na Aleše. Asi nám všem čtyřem bylo jasný, že i Kruťas Hamáček podlehne kouzlu Bohouškova šplhounství. Neznám sice učitele, který by veřejně přiznal, že šplhouny miluje, ale ve skutečnosti tomu tak je. A Bohoušek byl v tomhle směru velmi zdárný vejlupek. Námi opovrhován, a u dospělých, zvláště pak u rodičů, velmi oblíbený. Častokrát nám byl také dáván za příklad, čímž se nám znechutil ještě víc. Ale takový je osud. To si nestěžuju, to jen konstatuju. Dokud bude škola, budou šplhouni, a dokud nás rodiče budou vychovávat, bude existovat i nespravedlnost. To se teprve změní, až když my sami se staneme dospělými a pomstíme se na svých dětech. Neboť takový je života běh a řád života, jak říká moje pekelecká babička, která je velmi moudrá osoba. 10

12 A moc se natrápila s mou matkou, se kterou já se trápím taky, jelikož ona neuznává, že mladý je člověk jen jednou, a když to uznává, tak jedině tak, že je třeba mě vychovávat. Čímž je na mě soustředěna palba ze všech stran, a to jsou pak hotové galeje. Na galejích bývali galejníci připoutáni k veslům, a právě tak já jsem připoután k výchově, která mě vůbec nebaví a okrádá mě o spoustu volného času, jenž by měl být vyhrazen mému dobrodružnému vyžití, k čemuž mám ty nejlepší předpoklady, totiž naši partu. Naštěstí škola netrvá celý den, takže hned po obědě jsme se s klukama sešli ve Stromovce u Malé Říčky a v koruně košatého dubu rozebírali situaci. Každý jsme seděli na své větvi a každý jsme na věc měli jiný názor. Ta věc čili kauza, jak se v říká v médiích, byl nástup nového třídního učitele. Tak mladej a už tak surovej, řekl Aleš. Ještě by si moh přece pamatovat, co taky zažíval na vlastní kůži. Teoreticky moh, to je pravda, souhlasil Čenda, který seděl o větev výš. Ale třeba je úchylnej. Tady pak věk nehraje žádnou roli. Zajímavá myšlenka, navázal Mirek a vyhoupl se o větev výš, aby byl aspoň na stejné úrovni jako já. Trochu úchyl určitě bude. Proč by se jinak stal učitelem? Což Mirek pravil jako řečnickou otázku. A jestli nevíte, co je to řečnická otázka, tak to je taková, na kterou se neočekává odpověď, jelikož se předpokládá, že všichni tu odpověď znají. Ponořili jsme se na okamžik do mlčení. Byla to taková minuta ticha za všechny pedagogy, kteří to s námi myslí dobře. Bůh žehnej jejich ušlechtilé, avšak marné snaze. Co ty, Boříku? Jediný seš pořád ještě zticha. To tě tak zdrbla ta bitva u Telče, co vlastně nikdy nebyla? Přemýšlím, řekl jsem, a myslím, že už to mám. Nenapínej, spouštěl se Mirek po větvích a dal tak příklad i nám ostatním. Jako hrušky jsme jeden po druhém padali na trávník. Ovšem jediný Aleš, který se pokusil o parakotoul, se dokonale rozplácl. Pánové, řekl jsem slavnostně, přišel jsem na to, že náš nový 11

13 třídní ve skutečnosti žádný Kruťas není. On by si to jen strašně přál, a proto na nás zkouší pouštět hrůzu. Ve skutečnosti se tetelí strachem, aby ve třídě udržel pořádek. Aby ho třeba jako kantora začátečníka ze školy nevyhodili. Takže ty myslíš, že má jen tyhle jednoduchý důvody a o nic nenormálního se vlastně nejedná? Určitě, řekl Mirek. Je ještě hrozně mladej a teprve se rozkoukává. Srabe! řekl Čenda. Kde se v tobě najednou bere ten soucit s pedagogy? Bořík mě zviklal, ukázal na mě Mirek prstem. A ta jeho teorie, že Hamajda je ve skutečnosti někdo jinej, než za koho se snaží vydávat. Cos to řek?! Uklidni se, požádal mě Mirek. To náhodou nebylo nic proti tobě. Já vím, řekl jsem. Ale stejně jsi řek jedno takový zvláštní slovo. Jaký slovo? Hamajda. A je to jasný, ušklíbl se Čenda. Byl přece zvědavý, jakou dostane ve škole svou první přezdívku. Žádnej Kruťas, ale Hamajda, pánové. Podívali jsme se po sobě. Většinou, když se po sobě díváme, tak si každý myslíme něco jiného. Ale tentokrát jsme se vzácně shodli. Hamajda proč ne? I když si to vymyslel Mirek, což mě poněkud štvalo. Ale v partě se člověk naučí překousnout leccos. I četná příkoří, ačkoliv je třeba v právu, jenže kamarádi to nechápou. Jako například... Ale ne, ty příklady vám uvádět nebudu, i když jsem v právu byl vždycky. Ovšem parta je mnohem důležitější, a tím pádem taky přednější. Učí člověka vnitřní disciplíně a toleranci. I když má pravdu. U večeře jsem byl zahrnut nedočkavými dotazy. Tak jaký je ten váš nový třídní? chtěla vědět máma. Jak se ti jeví? 12

14 Je mladý, anebo starý? zajímalo tátu. Rozhodl jsem se odpovědět souhrnně a příliš jsem o své odpovědi nepřemýšlel. Je mladý a jeví se mi jako ještě hodně nevyzrálý. Ale uvidí se, dodal jsem moudře. Rodiče jsem svou odpovědí příliš neuspokojil. To jeho mládí může být plus, usoudil otec. Má ještě pevnou ruku. Ta mu nepomůže, namítl jsem. Fyzické tresty byly přece na školách dávno zrušeny. Což je bohužel chyba, soudila máma. Ty a tví kamarádi jste ve věku, kdy je škoda každé rány, která padne vedle. Otřásl jsem se vnitřním odporem. Chceš snad říct, že ty bys tyhle středověký metody schvalovala? Středověk do toho nepleť, odpověděl místo mámy táta. Pár výchovných pohlavků ještě nikdy nikomu neuškodilo. To je vědecky prokázaný. Vědecky? řekl jsem pochybovačně. Rád bych věděl, jak jsi na to přišel. 13

15 Mám rozhled. Nečtu jen denní tisk a nedívám se jen na televizní zprávy. Občas se mi dostane do ruky i odborný tisk, například Učitelské noviny. A právě v nich jsem si přečetl článek inspektora Moulise Facka a její role v postupné demokratizaci našeho základního školství. Mohu tě ujistit, milý synu, že inspektor Moulis nahlíží na problém fyzických trestů velmi netradičně, a já patrně začnu Učitelské noviny pravidelně odebírat, pokud v nich podobné názory budou pravidelně publikovány. A není náhodou ten Moulis spíš policejní inspektor než školní? Utěšuješ se zbytečně, ujistila mě máma. Náhodou jsem ten článek taky četla. Inspektor Moulis je skutečně školní inspektor, a navíc ještě zkušený odborník. Pohlavkoval žáky odjakživa a nikdy s tím neměl vážnější problémy. A víš proč? To tedy nevím, řekl jsem upřímně. Poněvadž se ho vždycky zastali rodiče těch takzvaně postižených žáků a pod přísahou vypovídali, že sami o fyzické tresty pro své děti žádali. Mnohdy i proto, že sami si netroufli. Například jistý otec Vopršal. Jeden z těch statečných otců, kteří reagovali na článek inspektora Moulise. Téměř v slzách se svěřoval, že on si na svého syna netroufl, protože měří pouhých sto šedestát šest centimetrů a jeho syn Miloš, ačkoliv je ještě v pubertě, se vytáhl už do sto osmdesáti. Otec Vopršal si na Miloše netroufal především proto, že se obával ze strany svého prchlivého syna odvety. Až zasáhl inspektor Moulis, a to hned několikrát. Výsledek byl okamžitý. Vyšokovaný Miloš začal koktat, a tak jen s obtížemi odmlouval svým rodičům. Šťastní Vopršalovi vzápětí věnovali deset tisíc na Fond ohrožených sadistických inspektorů, jehož je Moulis předsedou. Tohle mi poněkud vyrazilo dech. Vůbec jsem netušil, že rodiče si občas listují v Učitelských novinách. Asi měla pravdu naše bývalá třídní Drábinka, která tvrdila, že to nejsme jen my, kteří můžeme své rodiče velmi nepříjemně překvapit, ale že to může fungovat i obráceně. Že totiž mohou existovat i nepříjemná překvapení, která nám mohou přichystat naši vlastní rodiče.

16 Kapitola 2 Inspektor Moulis Ne všechno, co mi rodiče předkládají k věření, beru stoprocentně vážně. Ještě dobře mám v paměti, jak mě v útlém dětství balamutili Mikulášem. Dokonce bych řekl, že cynicky hazardovali s mou dětskou důvěřivostí. Budliky, budliky, jsem lidožrout Mikuláš a nejvíc si smslnu na neposlušných dětech! Bál jsem se toho údajného světce, poslušně před ním blekotal básničky, a to až do té doby, než jsem zjistil, že nosí úplně stejné boty jako náš soused pan Všetička. Také jeho hlas byl tomu Všetičkovu podobný, i když údajný Mikuláš se ho pokoušel měnit a skřehotal poněkud hlubším basem, než běžně Všetička skřehotá. Čímž chci říct, že našeho souseda nechovám v příliš velké oblibě. A zároveň chci říct, že jsem se právem mohl domnívat, že inspektor Moulis by mohl být stejná fikce jako svatý Mikuláš. A jestli nevíte, co je to fikce, tak to je cizí slovo, které znamená utkvělou představu, jež se však nezakládá na pravdě. Avšak tentokrát jsem se ve své podezíravosti vůči svým rodičům zmýlil. Když ráno přišel Hamáček do třídy, tak nám oznámil, že jak to tak vypadá, neštěstí nechodí po horách, ale po mladých začínajících učitelích, neboť nás hodlá navštívit inspektor Moulis. Doufám, že víte, jak mu máte odpovídat, když se vás na něco zeptá. Pravdivě a upřímně, zahučeli jsme. Ehm, samozřejmě, řekl Hamáček, ale napřed si to radši vyzkoušíme. Co když se vás třeba zeptá, jaký je váš nejoblíbenější předmět? 15

17 Tělocvik! zvolal okamžitě Mirek. Mě docela baví i zeměpis, přihlásil se Čenda. A zdvíhaly se i další ruce, jelikož to bylo bez rizika, že se bude zkoušet. Někdy je dobrá i občanská výchova, zvláště když jsou ty přednášky o sexu, tvrdila předčasně vyvinutá spolužačka Vítková. Nejlepší je stejně tělocvik, podpořil jsem Mirka. Bylo to ode mě velmi ušlechtilé gesto, jelikož spolu občas soupeříme, kdo z nás by se měl stát vůdcem naší party. Dobrý jsou i přestávky, odbočil poněkud od tématu Aleš. I ve škole se přece člověk potřebuje najíst. Hamáček nás přehlížel chmurným zrakem a nakonec vyvolal Bohouška. Mými nejoblíbějšími předměty jsou čeština a dějepis, sdělil nám šplhoun jásavě. Hamajdova tvář se okamžitě rozjasnila. Konečně inteligentní a jediná správná odpověď! Pochopili jsme. Teď vám položím druhou kontrolní otázku. Co když se vás pan inspektor zeptá, jaký máte vztah ke svému třídnímu učiteli? No schválně, třeba ty, Boříku? 16

18 Skoro se neznáme, řekl jsem uvážlivě. Ten vztah se začíná teprve tvořit. Hamáčkova tvář se opět zachmuřila. Taky dost záleží na tom, jestli máte radši blondýnky, nebo brunety, mínila odvážně Palhounová. Hamáčkova tvář zůstávala stále zachmuřená. Bezvýhradně vám důvěřujeme! zvolal Bohoušek. Opět správná odpověď, řekl spokojeně Hamajda. Zdá se, Bohoušku, že jen na tebe je v této třídě absolutní spolehnutí. Až se pan inspektor bude ptát, vůbec se nemusíš hlásit. Stejně tě vyvolám. Další kontrolní otázky nám už Hamáček nekladl. Bezpochyby se ujistil, že v širém moři našich trapných nevědomostí přece jen ční jeden zářný maják, a tím je náš šplhoun Bohoušek. Bylo to sice trapné a ponižující, ale momentálně se s tím nic dělat nedalo. Inspektor Moulis se objevil až na poslední vyučovací hodinu. Zdržím se jen krátce, oznámil nám. Konám takovou okružní jízdu po mladé krvi našeho nevděčného pedagogického povolání. Jak se jmenuješ, hochu? Aleš, řekl šéfkuchař naší party, který právě na stupínku utíral tabuli. Tebe se neptám, tlusťochu, mávl Moulis rukou a ukázal na Hamáčka stojícího v pozoru. Ptám se tebe, hochu. Hamáček, přiznal se Hamajda. Můžu se posadit? Ne, řekl inspektor Moulis. Tvé místo za katedrou teď dočasně obsadím já. Ty si zatím stoupni někam do kouta. Všichni sednout! Tak jsme si všichni sedli, včetně inspektora, jen Hamáček zůstal stát v koutě. Milí žáci, vytáhl Moulis černý sešit. Když vám položím otázku, budete mi odpovídat jak? Mlčeli jsme. Kupodivu i Bohoušek. Zřejmě mu to v hlavičce ještě šrotovalo, jakou odpovědí by se mohl inspektorovi co nejvíc zalíbit. Protože se nikdo dobrovolně nehlásí, rozhlédl se inspektor po třídě, vyvolám tlusťocha. Aleš pochopil, že řeč je o něm, ale vůbec se mu to oslovení nelí- 17

19 bilo, z čehož pramenily i jeho rozpaky. Kdyby ho tak oslovil někdo z nás, určitě by mu jednu ubalil, ale teď si nejspíš nebyl jistý, jestli si on může dovolit ubalit jednu inspektorovi. To jako myslíte mě? těžce povstal v lavici. Když mluvím o tlusťochovi, tak pochopitelně myslím tebe, pravil Moulis. Byl si zřejmě zatraceně jistý, že žák učiteli, natož inspektorovi, jednu ubalit nemůže. Já na jeho místě bych si tak jistý nebyl, Aleš se však kupodivu ovládl. Upřímně. Špatně, řekl inspektor. Že budete odpovídat upřímně, to je přece samozřejmé, ale hlavně musíte odpovídat celou větou. Podmět, přísudek, atakdále. Já budu odpovídat upřímně! vyskočil Bohoušek. Tak je to správně, souhlasil Moulis. A teď ty, tlusťochu! Já nebudu odpovídat vůbec, řekl Aleš důstojně a celou větou. Pročpak? podivil se Moulis. Poněvadž jste se, možná nechtěně, dotkl mé lidské důstojnosti. 18

20 Proboha jak, tlusťochu?! Právě tím tlusťochem. Jmenuji se Aleš, a když už mě musíte nějak nazývat, tak jedině silným chlapcem. Omlouvám se, silný chlapče, řekl pokorně inspektor Moulis a podíval se na hodinky. Čas určený k mé krátké inspekci už bohužel vypršel. Ale určitě se nevidíme naposledy. Brzy vás opět navštívím. A ty, hochu Hamáčku, můžeš opustit svůj kout a opět zaujmout své místo za katedrou, jaké náleží třídnímu učiteli. Inspektor Moulis se bleskurychle rozloučil a hoch Hamáček usedl na svou židli. Všichni jsme mlčeli a Hamajda taky. My mlčeli, protože jsme nevěděli, co bysme řekli, a Hamáček nejspíš proto, že propadl trudnomyslnosti. A jestli nevíte, co je to trudnomyslnost, tak to je takový duševní stav, kdy máte trudnou mysl, tedy tak těžké a závažné myšlenky, že do řeči vám moc není a do smíchu už vůbec ne... Tak on se brzy vrátí, zamumlal po chvíli. A to je dobře! vyskočil Bohoušek. Konečně budu mít příležitost mu oznámit, že ze všech předmětů miluji nejvíc češtinu a dějepis! To byla ta správná slova, která Hamáčkovi aspoň trochu zvedla náladu. Díky za duchovní podporu, Bohoušku, sykl náš nový třídní učitel. Já si o tom myslel své. Bohouškova duše byla totiž černá jako bota. Byly v ní nejen všechny podrazy, které na nás už udělal, ale i ty, které teprve chystal. Bohoušek byl mistr intrik, a právě v tomhle oboru byl zcela nepřekonatelný. Jestli mi nevěříte, tak vám uvedu aspoň jeden příklad. Ještě z dob, kdy naší třídní učitelkou byla Drábinka. To jsme dostali za domácí úkol napsat sloh na téma Kdo asi tak mohl rozbít okno v tělocvičně. Drábinka nás ujistila, že sloh se nebude známkovat, že jí jde spíš o to, aby se dozvěděla skutečného pachatele, takže s nějakým měkkým i či tvrdým y si nemusíme dělat žádné starosti. A že sloh může být i velice stručný, maximálně tak na stránku, stačí dokonce pár vět ale hlavně jde o to, aby sloh byl přesný, naznačil důkaz a označil pachatele. 19

21 Opravdu stačí jen pár vět. Sloh nehodlám hodnotit z jazykového, ale výhradně kriminalistického hlediska. Pro zajímavost některé ze slohů uvádím. Ten první napsala Palhounová: K rozbití okna v tělocvičně mohu uvést jen to, že mi o tomto činu není nic známo. Dozvěděla jsem se o něm až dodatečně, protože v hodině tělocviku jsem spolu s ostatními dívkami byla na školním hřišti, kde jsme pod dohledem tělocvikáře Potužila hrály vybíjenou. V tělocvičně byli bez dohledu jen kluci a můj soukromý názor je, že to mohl udělat kterýkoliv z těch debilů, i když si myslím, že debilové nejsou jen kluci. Na tom jsme se shodly se spolužačkou Teckertovou, které debilka Vítková při vybíjené vybila dva zuby, ačkoliv jsme byly pod dohledem. Ten druhý sloh napsal Mirek: K rozbití okna v tělocvičně došlo nedopatřením, zaviněným dezinformací, že okna v tělocvičně jsou z nerozbitného skla. Na vině je tedy dezinformace, a tak navrhuji veškeré další pátrání zastavit. Autorstvím třetího slohu se mohu pyšnit já: Kdo rozbil okno v tělocvičně, to je velká záhada. Možná by stálo za úvahu, kdyby pro řešení podobných případů najala škola nějakou soukromou detektivní agenturu. Ale nejsem si jistý, jestli ve školním rozpočtu jsou na to nějaké peníze. Kdyby nebyly, tak navrhuji, aby se kluci z naší třídy na to okno složili, protože něco takového se může stát každému. Čendův sloh byl velice stručný: Soudím, že nešlo o zlý úmysl a že ten, kdo to okno rozbil, se prostě jenom netrefil. Jako poslední z naší party poskytl své vyjádření Aleš: 20

22 Byla to petelice a mohu se právem domnívat, že její autor svého činu upřímně lituje. A teď následuje Bohouškův sloh, který má podobu úředního dokumentu: Vaše značka: MPUD (Milá paní učitelka Drábková) Naše značka: B (Bohoušek) Věc: Rozbití okna v tělocvičně. Žádost a podání vysvětlení, jak k zmíněné věci došlo, a oznámení jmen příslušných pachatelů. Oznámení: Pod přísahou na školní řád jsem Vám nucen sdělit tato otřesná fakta: Ačkoliv naprosto nevinný a bezúhonný, byl jsem částmi školního inventáře (švihadla) na čtyřech místech svého těla připoután k mučednickému kůlu (žebřiny). Připoutání provedli žáci Mirek, Bořík, Čenda a Aleš tím způsobem, že jedno švihadlo jsem měl pod krkem, dvě kolem zápěstí levé a pravé ruky a konečně čtvrté znehybnilo mé nohy. Pak se ti barbaři postavili na značku pokutového kopu a stříleli na mě v pořadí Čenda, Mirek, Bořík a Aleš. První tři se strefili, jen tlusťoch vysoko přestřelil. Vzápětí poté se ozval rachot padajícího skla. Víc nemám, co bych k tomu dodal. S pozdravem Školnímu řádu zdar Váš věrný Bohoušek Tak tohle byla jedna z ukázek typických podrazů našeho šplhouna. Nakonec jsme se na to okno složili my čtyři, protože naše parta vyznává mušketýrské heslo, že všichni za jednoho a jeden za všechny. Ovšem teď byl naším novým třídním učitelem Hamáček, který žádné praktické zkušenosti s Bohouškem neměl, ale zatím mu všechno baštil. 21

24 Odpoledne po škole jsme se zase sešli u Malé Říčky. Tentokrát jsme na žádný strom nelezli, ale seděli na břehu a házeli žabky. Zatím vedl Čenda s pěti, protože si nasbíral ty nejlepší placáčky. Ten inspektor Moulis se mi docela líbil, prohlásil Aleš. Je jen málo dospělejch, který před váma dovedou přiznat svou vlastní chybu. Aleš měl patrně na mysli, jak ochotně vyměnil Moulis tlusťocha za silného hocha. Můj otec umí taky přiznat chybu, hodil Mirek další žabku. Ne sice přede mnou, ale před mámou. Už ve dveřích vždycky hlásí: Ať jsem se dopustil čehokoliv, tak mi odpusť a dej mi najíst! Chybí mu hrdost, řekl Čenda a překonal svůj žabkový rekord. Tentokrát se mu jich podařilo dokonce šest. To můj táta, když se pořádně naštve, tak doma nevečeří třeba tři dny za sebou. Hazard se zdravím, řekl Aleš. Hrdosti se totiž nenajíš a jíst potřebuješ. To ví táta taky, ujistil nás Čenda. Doma sice nepozře ani sousto, ale chodí se navečeřet vždycky do hospody. Ale stejně, řekl Mirek, nechci malovat čerty na zeď, ovšem s Hamajdou budou asi potíže. S každým učitelem jsou potíže, pokusil jsem se překonat Čendův rekord, avšak marně. S Drábinkou to taky trvalo dlouho, než jsme si na sebe zvykli. A dokonce se pak s náma loučila v slzách, připomněl Aleš. Nepřeceňoval bych to, řekl skepticky Mirek. Kdoví, jestli to nebyly slzy štěstí a úlevy. Na okamžik jsme všichni zmlkli a každý zřejmě myslel na něco jiného. Někdo z nás možná ještě vzpomínal na Drábinku, jiní, například já, mysleli na počasí. Červen je docela fajn měsíc. Když pominu ten fakt, že brzy opustíme školní budovu, tak rovněž začíná léto. Dá se sedět na břehu Malé Říčky a házet žabky. A všechny starosti jsou ještě vzdálený. I ty, co nás nejspíš čekají s Hamajdou.

25 Kapitola 3 Myslím, tedy jsem Tak se nám to seznamování s Hamáčkem pomalu rozjíždí. Dneska jsme měli první hodinu dějepisu a Hamajdu zajímalo, jaké slavné osobnosti světových dějin nám utkvěly v paměti a proč. První se přihlásil samozřejmě Bohoušek a tvrdil, že jemu nejvíc utkvěl v paměti Edison, jelikož ten vymyslel tolik vynálezů, že je málokdo dokáže zpaměti vyjmenovat. A skromně dodal, že patří mezi výjimky, protože on ty vynálezy dovede vyjmenovat všechny. Na Hamáčka to sice udělalo dojem, ale při šestačtyřicátém Edisonově vynálezu Bohouška zarazil, aby se taky dostalo na ostatní žáky z naší třídy. Palhounová tvrdila, že její hrdinkou je Charlotta Cordayová, která propíchla Marata ve vaně. To na Hamáčka dojem neudělalo, protože tvrdil, že to byla pošahaná teroristka, a blahosklonně přešel mlčením Alešovu poznámku, že kdyby k němu někdy Palhounová přišla na návštěvu, tak on by se koupat nikdy nešel. Mlčením tu poznámku ale nepřešla Palhounová, která řekla, že nevidí žádný důvod, proč by chodila na návštěvu k bůhvíjak dlouho nemytému Alešovi. Aleš se přirozeně urazil a řekl, že on náhodou hygienu nezanedbává, ale nepřeje si ve své koupelně návštěvy, které mají kudlu v ruce. Na to Hamáček uvedl věci na pravou míru, když nám sdělil, že k Maratově vraždě nedošlo v koupelně, ale v přijímacím salonu. Aleš to s úlevou komentoval tak, že babička a on naštěstí doma žádný přijímací salon nemají. 24

26 Teckertová debatu doplnila prohlášením, že je známo, že i velmi urozené dámy se v minulosti moc nemyly a raději používaly velmi silné parfémy. Na to se celá třída podívala na předčasně vyvinutou Vítkovou. Ta se začervenala a ohradila se, že sice parfémy používá, ale také se meje. Přihlásil se ještě potetovaný repetent Steckenbauer, který nám chtěl patrně sdělit, že jeho historickým vzorem je Babinský, ale už na něj nedošlo, poněvadž zazvonilo. Sám Hamáček byl překvapený, jak nám ta hodina rychle utekla, a proto nám slíbil, že v příští hodině dějepisu budeme pokračovat, avšak máme si odpustit vzájemná osočování ohledně hygieny. Byla poslední přestávka před poslední hodinou, kdy nás čekala paní učitelka Roubalová a hudební výchova. Aleš vybalil zbytek svačiny, a protože to byla celá bábovka, tak jsme každý dostali čtvrtku. Paní učitelka Roubalová je už v důchodu, ale ráda vypomáhá, protože hudební výchovu má děsně ráda. My ne, jelikož ani jeden z nás čtyř nemá hudební sluch. Dokonce ani Aleš, jehož babička zpívá v pěveckém sboru Polnice. To je sbor bývalých moravských učitelek, které žijí v Praze. Zpívají moravské písně, a hlavně je pořád nacvičují. My toho využíváme a často se u Aleše scházíme, abychom pořádali mejdany. Tím trénujeme nejen na pořádnou pubertu, ale i na celý dospělý život, který se bez rautů a večírků prostě neobejde. V televizi a v bulvárním tisku to můžete vidět prakticky každý den. I když já osobně mejdany moc rád nemám. Většinou je mi po nich totiž strašně zle. Ale nestěžuju si, protože objektivně uznávám, že nemám kondici. S mejdanama to máte to samý jako s vrcholovým sportem. Chce to trénink, kondici, a zase trénink. Odmečeli jsme si hodinu hudební výchovy a šli na oběd. Vzhledem ke svačině, kterou nám poskytl Aleš, jsme oželeli frontu na polívku a vystáli jen tu druhou, na hrachové pyré s uzeným. Myslím, že celá naše parta vydrží leccos, ale na druhé straně soudím, že třená bábovka s hrachovým pyré a uzeným se příliš nesnášejí. Upřímně řečeno, doma po obědě jsme se všichni čtyři cítili malátní a vzájemně se o tom informovali esemeskama. 25

27 Tak jsem si tohle odpoledne doma četl, chodil na záchod a přemýšlel. Je to možná trapné, ale na záchodě se náhodou přemýšlí docela dobře. Například jsem přemýšlel o tom, které slavné historické osobnosti si vlastně vážím já. Samozřejmě mě jako první napadl Karel IV., Otec Vlasti. Vybudoval v Praze univerzitu a středověké nezaměstnanosti čelil tím, že nechal postavit na Petříně Hladovou zeď. Její ruiny jsem viděl na vlastní oči, protože jsem na Petříně mockrát byl. Možná to byl státnický čin, ale možná se tenkrát za ty prachy dala pořídit pořádná středověká rozhledna. Je totiž známo, že současná rozhledna je jen menší kopií Eiffelovy věže v Paříži. Takže jen kopie, nic víc. Navíc vlastně moderní. Ale taková středověká rozhledna... Určitě by nestála víc než ta nesmyslná Hladová zeď. A přitom to moh být unikát, žádná kopie, ale originál. Obrovská hora kamení, vypínající se nad Prahou! Dovedete si představit, jak by to zahejbalo s turistickým ruchem? Paříž by splakala nad vejdělkem, rozebrala by tu svou Eiffelku do posledního šroubku a dala ji do šrotu. A proč? Protože nad Prahou by se vypínala Karlovka. Tlustý německý turisti by dokonce museli platit dvojnásobný vstupný, protože návštěva horního ochozu Karlovky by pro ně byla součástí redukční diety. A nahoře, na tom horním ochozu, by se ještě vybíral příplatek za čerstvý pražský vzduch... Takže na základě těchto úvah jsem Otce Vlasti ze všech svých českých kanditátů vyřadil. Samozřejmě že další, kdo mě napadl, byl Žižka. Jenže si stačí spočítat, kolik hradů tenhle loupeživý hejtman v našich zemích poničil. Tak jsem ho taky okamžitě ve své mysli vyřadil. Ale kdo tedy? V českých velikánech už mě přestalo bavit pátrat, a tak jsem se obrátil k těm světovým. Ne že by jich bylo málo, ale třeba takového Napoleona Bonaparta jsem taky okamžitě vyřadil. Ne že by mi byl nesympatický, ale hlavně proto, že byl sympatický Bohouškovi, což jsem mohl jen těžko přenést přes srdce. Ale napadl mě jiný Francouz, osvícenec Descartes. Ten latinsky 26

29 řekl cogito, ergo sum, což v českém překladu znamená myslím, tedy jsem. To je nádherně hrdá, sebevědomá věta, ale myslím, že ve škole s ní těžko uspějete. Když nebudete vědět, jaký je vzorec kyseliny sírové, tak si můžete sebevědomě myslet, co chcete, a stejně dostanete pětku. Až mě konečně napadl ten spásný učenec, ten slavný řecký filozof, moudrý Sokrates! Autor geniální věty: Vím, že nic nevím. Neznám výrok pokornější a ve své podstatě tak hluboce sebekritický. Takže někdy i zdánlivě ztracené odpoledne může člověk strávit užitečným přemýšlením. Až příště bude chtít Hamáček vědět, která historická osobnost mě zaujala, nebudu váhat, protože svého favorita už mám. Tuhle noc jsem spal velice klidně. Což zdůrazňuji, jelikož někdy spím i neklidně. A to vždycky, když se mi zdají šílené sny. Nevím, odkud nebo z čeho se takové sny berou, ale je pravda, že někdy šílené opravdu jsou. Pomíjím sny létací a padací, protože ty jsou celkem běžné. Každému z vás se určitě už taky zdály. Najednou svou vlastní silou letíte, což je nesmysl, protože člověk není pták a ještě nikdy nikomu se to nepodařilo. Ale lidstvo je mazané, a proto si nejprve vymyslelo vzducholodi a později i letadla. Padací sny jsou zase jiného druhu. Obvykle padáte z vysoké skály nebo srázu do propasti. Na rozdíl od létání se tohle prakticky stát může, ale ve skutečnosti je to taky pakárna. Každý si přece ve výškách dává zatraceně dobrý pozor, a minimálně tam bývá zakázaný vstup, nebo aspoň zábradlí. Ale tenhle běžný druh šílených snů teď na mysli nemám. Mám na mysli takové sny, ve kterých normálně děláte nenormální věci. Mně se například jednou zdálo, že se se mnou utrhl ostrov. Ten ostrov byl cíp Stromovky, který omývá Malá Říčka, a já se najednou octl na širém oceáně. Že je oceán širý jsem poznal podle toho, že široko daleko nebyl vidět žádný břeh. Ani když jsem se díval dopředu, doleva nebo doprava, ani když jsem se ohlédl dozadu. Ale jinak byl ten ostrov zvláštní, protože na něm bylo dost staveb, 28

30 například Babylonská věž, kterou znám jen z obrázků, ale taky Karlštejn, který znám z vlastní zkušenosti, poněvadž jsme tam se třídou byli na školním výletě už nejmíň třikrát. Ale všechny ty hrady a stavby byly opuštěné, nikde ani živáčka. Já ovšem potřeboval narazit na někoho, kdo by mluvil lidskou řečí a kdo by mi poradil, jak se z toho zatracenýho ostrova dostanu. To se mi povedlo, až když jsem narazil na věž zvanou Daliborka, z jejíhož suterénu se ozývaly tklivé tóny houslí. Z toho aspoň vidíte, jaká jsou sny pitomost, protože Daliborka leží v Praze ve Zlaté uličce, a ne někde u Karlštejna. Kromě toho tóny houslí nebyly ani tak tklivé, jako spíš příšerně vrzavé. Z toho jsem realisticky usoudil, že někde nablízku by mohl být Aleš. A toho jsem taky v podzemních kasematech Daliborky našel. Co tady, člověče, děláš?! Jsem tu po škole, sdělil mi Aleš docela klidně, jako kdyby to bylo něco samozřejmého být po škole na pustém ostrově a ještě ke všemu v Daliborce. To Hamáček? Kdepak Hamajda, ukázal Aleš na housle. Trest jsem dostal z hudební výchovy. Od Roubalový. Nevěděl jsem, kdy se narodil Bedřich Smetana. A víš vůbec, kde jsme? Aleš byl kupodivu velmi dobře orientován. Odhadoval bych to na pustej ostrov. Tak to odhaduješ naprosto správně, i když tenhle ostrov tak docela pustej není. Ale jak se odsud dostaneme? Aleš už definitivně odložil housle a s mou pomocí se vyškrábal na světlo boží. Uděláme si vor, ne? To by člověk nevěřil, jak je ve snu všechno hrozně jednoduchý. Na chvíli se mi přetrh snový film, a sotva jsem ho slepil, tak už jsme vor měli. Odrazili jsme od ostrova a na cestu si vzali jen to nejnutnější. Aleš své nenáviděné housle a já pár kokosových ořechů, které jsem posbíral pod palmami. Až bude uprostřed oceánu vyluzovat své skřeky, já se budu uklid- 29

31 ňovat pitím výživného kokosového mléka. Myslím, že jsem to měl docela slušně promyšlené. Na nějakou bouři to rozhodně nevypadalo, moře bylo klidné a počasí slunečné. Sotva jsme odrazili od břehů ostrova, začali nás pronásledovat žraloci. Osobně proti nim nic nemám, ale když ukousli Alešovi nohu, kterou bezstarostně kormidloval náš vor, pochopil jsem i já optimista, že situace je vážná. Jak je ti, Aleši? Blbě. Došlo mi, že některé otázky, i když je třeba člověk myslí dobře a soucitně, mohou u toho druhého vyvolat naprostou zuřivost. Ale netrvalo dlouho a jeden ze žraloků začal jít taky po mně. Podařilo se mi sice odplížit až doprostřed voru, ale ty jeho strašné čelisti... To všechno má člověk nejspíš z toho, že je pravidelným televizním divákem. Kdyby nebyl, tak by ani nevěděl, jak takové čelisti vypadají. Musel jsem asi strašně zařvat, protože když jsem se probudil, tak u mé postele nebyl žralok, ale máma. 30

32 Co je ti? Nezdálo se ti náhodou něco příšerného? Zdálo, souhlasil jsem a pro jistotu si ohmatal končetiny. Ruce i nohy byly naštěstí v pořádku. Chudák Aleš byl na tom hůř. Ačkoliv uvědomil jsem si to všechno byl přece jenom sen... Ulevilo se mi, jelikož kdyby měl Aleš amputovanou končetinu, sotva bych se mu mohl podívat do očí. Vždyť to byl můj sen, ve kterém o ni přišel. Dostal jsem bylinkový čaj a teploměr pod paži. Ani jsem neměl sílu ten teploměr do čaje ponořit a vyvolat tak paniku, že jsem smrtelně ochořel. Jen už jsem tuhle noc prostě dospal spánkem beze snů. Ono se nic nemá přehánět. Ráno mě probudil tátův bručivý hlas: Cos včera v noci vyváděl? Máma říkala, že měla o tebe starost. To nic, řekl jsem. Měl jsem jen takový úzkostný sen. Tys ho nikdy neměl? Takový sny mám v jednom kuse, poučil mě táta. Ale nedělám kvůli nim v noci bengál. Možná po mně chtěl, abych se zastyděl. Jenže to mě ani nenapadlo. Teď už jsem byl probuzený. Tedy také svěží a ostražitý, jak to situace v naší rodině vyžaduje. A nejen v naší. Jistě to znáte taky. Jakmile dáte najevo rodičům svou slabost, vydáváte se jim všanc. Mají vás pak jak rybáři rybu na žížalu. A marně se snažíte vykroutit. Stačí, aby se háček jen jednou zasekl, a už jste chycený, nebo aspoň poznamenaný navždycky. A já si v tý vodě života představuju jinej úděl než žížala na háčku. Chci být úhořem, anebo ještě líp pstruhem. Čeřit čistou vodu a v různých nebezpečenstvích života se moudře smýkat. Ovšem snídaně byla bohatá. Už dlouho jsem neměl vajíčka na slanině, obložená šunkou, a k tomu chřupavé normální rohlíky. Máma totiž vyznává zásady zdravé výživy. Takže místo normálních rohlíků se u nás většinou snídají ty celozrnné, co chutnají jako mořská houba, anebo rýžový polystyrén, co chutná jako polystyrén. Vajíčka se nejedí kvůli cholesterolu. To je takový zvláštní prevít, který sice ještě nikdy nikdo neviděl, ale všichni o něm mluví. 31

33 A slanina je vůbec to největší fuj. Ale navzdory zásadám správné výživy jsem si opět po čase na snídani pochutnal. Ve škole jsme hned první hodinu měli češtinu a Hamajda na nás vystartoval s kontrolním diktátem. Tyhle kontrolní diktáty na konci školního roku se podobají jeden druhému jak vejce vejci. Hlavně jde o to, jestli jsme nezapomněli vyjmenovaná čili vyňatá slova. Takže jako obvykle víly vily věnce a šakalové vyli na měsíc. V duchu jsem si to snažil představit. Půlnoční lesní palouk, na jedné půlce šakalové a na druhé víly. Každý si vije a vyje po svém, jeden o druhého se nestará. Docela zábavná představa, až na to, že takový palouk může existovat jedině v češtině, v lese těžko. Ale s tím nic nenaděláte, leda by došlo k zásadní změně pravopisu. Takové snahy prý už v minulosti byly. Třeba zrušit tvrdé y a zavést výhradně měkké i. Jenže zkuste si třeba napsat Kdibich bil bíval v Přibislavi, tak bich viděl, jak se tam splašil bík. Trochu divný, ne? Druhou hodinu jsme měli tělocvik. Potužil, zvaný Tužítko, nás chtěl opět rozdělit na dvě skupiny. Kluci měl hrát fotbal a holky vybíjenou. Jenže proti byl třídní génius Bohoušek, který se obával opakované střelby pokutových kopů, a pak skoro všechny holky, které se zas obávaly o svoje zuby. Tužítko znejistěl. Ne že by nedokázal prosadit svou vůli, ale dobře si pamatoval, jak to už jednou dopadlo. Tak co byste vlastně chtěli? Diskotéku! Není hudba, bránil se Potužil. Hudba je, oznámila Palhounová, sundala si sluchátka a vytočila svého walkmana na maximální hlasitost. Potužil chtěl ještě něco říct, ale protože ho v tom rámusu nemohlo být slyšet, tak jen rezignovaně mávl rukou, nechal nás venku na školním hřišti a sám se odebral do tělocvičny počítat medicinbaly. My kluci jsme se rozhýbávali pomalu, ale na holkách bylo vidět, že už mají hodně natrénováno. 32

34 V mé blízkosti se začala svíjet Teckertová, zatímco Aleš provozoval něco, co bych nazval medvědím tancem. Jen chybělo, aby se bušil v prsa a vydával řev. Ale i toho jsme se nakonec dočkali. Naše školní hřiště je sice oplocené, ovšem jen drátěným pletivem, takže na nás široká veřejnost dobře viděla. A veřejnost se taky brzy začala srocovat a komentovat naše výkony. Hlavní slovo měl náš soused Všetička, který šel se svou ženou patrně z nákupu. Alespoň to tak vypadalo podle tašek a igelitek, ze kterých vykukoval proviant. Jsou bezpochyby zdrogovaní, oznámil Všetička ženě a radostně mi zamával holí. Ahoj, Boříku! Koukám, řekla Teckertová, svíjející se u mých nohou, že už máš dokonce svůj fan-klub. Tak se před starouškama koukej předvést! To není žádnej fan-klub, ale sousedi, bránil jsem se. Tím pádem bych se spíš měl mírnit. Ty se jich bojíš? Co jsem na to měl říct? Proč bych měl zrovna Teckertový vykládat, jaká četná příkoří mi už Všetička způsobil, a že tedy považuju spíš za nutný se mu vyhnout, protože on neustále bombarduje rodiče stížnostmi na mou osobu? Proč bych měl Teckertový vykládat, jaký průšvih mi třeba způsobil tím, když o mně začal rozhlašovat, že jsem se stal součástí organizovanýho zločinu? To bylo totiž tak. Ani náš starý dům nezůstal ušetřen půdní nástavby. Z bývalé půdy vznikl jeden velký byt a čtyři garsoniéry. A tu půdu koupil dýdžej Bretschneider, kterej vystupoval pod uměleckým jménem Dýbý. V bytě bydlel s manželkou a ty garsoniéry pronajímal. No pronajímal. On v nich vlastně umísťoval svý bývalý manželky. Byl třikrát rozvedený, takže tři garsonky měl už obsazený a ta čtvrtá zřejmě čekala na tu, co s ní dosud bydlel. Názory na něj se různily. Nejen v našem domě, ale i v naší rodině. Například táta o něm tvrdil, že je to zvrhlík, ale máma se ho zastávala a tvrdila, že Dýbý je zodpovědný muž. Co je podle tebe na tom zvrhlíkovi zodpovědného?! burácel táta. Je už třikrát rozvedený! 33

35 No a? řekla máma. Fakt je, že se o všechny své ženy pěkně postaral. Víš ty vůbec, kolik stojí dneska v Praze garsonka? Nevím, řekl hrdě otec. Ale jestli mi tím chceš něco naznačit, tak se taky klidně rozvedu! Nemáš šanci, řekla laskavě máma. Ještě sis nenaspořil ani na horský kolo, natož na garsonku. Je to tak, Bedřichu, jsem ti souzená, mě se nezbavíš. Ale já se tě nechci zbavit, řekl vyjeveně otec. Tak proč vedeš takový řeči?! Protože ty vedeš hloupý řeči. Nestarej se o Dýbýho a nezáviď. Jenže podobný názor jako táta měl i soused Všetička. Na tý naší půdě to nedopadne dobře, prorokoval. Dřív nebo pozdějc se tam určitě někdo zblázní! Je to zvláštní, ale na tom jeho proroctví něco bylo. Zbláznila se Dýbýho druhá manželka, která obývala tu druhou garsonku. V tomhle domě je sídlo organizovanýho zločinu! vykřikovala po domě i před domem. Což neuniklo nejen bdělé policii, ale ani sousedu Všetičkovi. Záhy se na policii dobrovolně přihlásil jako svědek a mě označil jako jednoho z možných účastníků zločinného spiknutí. Pak se do toho naštěstí vložili psychiatři a Dýbýho druhá žena skončila v jejich péči. Ale všichni přece znáte přísloví, že není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. A určitě taky víte, že to bezpečně funguje. Mně už nikdo neodpáral, že jsem byl vyslýchán kvůli organizovanýmu zločinu, a to jen proto, že jsem občas pomohl některé z Dýbýho manželek s nákupem, když zrovna nefungoval výtah. Na to je taky přísloví: Pro dobrotu na žebrotu. A právě obětí tohoto přísloví jsem se stal. Teď už zásadně s nákupy nikomu nepomáhám. Ono totiž platí i přísloví Čiň čertu dobře, a peklem se ti odmění. A proto dnes dobře zvažuji všechny dobré skutky. Ono je sice hezké být slušným chlapcem, ale na druhé straně ty průšvihy, které z toho mohou plynout, za to nestojí. Teď jsem se strašlivě rozčilil, ale to já vždycky, když to má nějakou souvislost s panem Všetičkou. Ten bídák je totiž černá můra mých snů. 34

36 Někdy vám to vysvětlím možná podrobněji, ale teď se vrátím na naši tělocvičnou diskotéku. Teckertová se ještě pořád kolem mě svíjela, Všetičkovi odtáhli se svými taškami, a já se mohl jen domýšlet, jestli mě doma bude večer čekat nějaký malér. Domýšlel jsem se, že ano, a vůbec jsem se nespletl. Máma byla neobyčejně bledá a táta se snažil zachovávat neutralitu, skrytý za novinami. Svlíknout a do koupelny! Šel jsem do koupelny a za chvíli se dostavil otec. Dokonce mě osprchoval a jeho výraz byl takový neosobní, řekl bych přímo neutrální. Je v pořádku, hlásil mámě do pokoje. Žádný vpichy ani na nohou, ani na zadku! Sotva jsem se stačil oblíknout do pyžama, a už za mnou do koupelny vletěla máma. Ukaž ruce! Byl jsem překontrolován od podpaždí až po konečky prstů. Ale on přece tvrdil... Kdo? řekl jsem znechuceně. Nebyl to náhodou soused Všetička? Byl, přiznala máma. Tak už si konečně zapamatuj, že je to vůl, řekl jsem chmurně. Cože?! Ano, je to vůl, podpořil mě zcela nečekaně otec. A až zase někdy příště u nás zazvoní a bude chtít na Boříka žalovat, tak se s ním vůbec nebav. Je to přece soused, namítla máma. To nejde se s ním nebavit. Ale jde, řekl otec. A vůbec nejrozumnější by bylo shodit ho rovnou ze schodů. Nadšeně jsem s ním souhlasil. Některá řešení jsou radikální, příkrá, ale podle mých dosavadních zkušeností jedině správná. Až zase zazvoní Všetička, tak jedině srazit ho ze schodů. I když jsem tušil, že máma něčeho takového není schopná, takže konfliktů s obávaným sousedem ještě zdaleka nebude konec.

37 Kapitola 4 Labutě a plameňáci Myslím, že člověk, který nikdy o ničem nepochybuje, je buď blbec, nebo fanatik. Já například pochybuju o systému školního vyučování. A to na základě svých vlastních bohatých zkušeností. Žijeme v době internetu a učitelé jsou podle mě docela zbyteční. Na začátku každého školního roku by žák měl dostat zadání, které musí do června dalšího roku splnit. To by byl ten nejposlednější termín. Rozhodující by byly internetové testy a internetový učitel. Jeden jediný učitel pro celé Česko, a ještě ke všemu virtuální. Takže by byly zbyteční učitelé z masa a kostí a školní budovy z cihel nebo panelů. Školy by byly srovnány se zemí a na takto vzniklých pláckách by se vybudovala hřiště pro minigolf. Bývalí učitelé by na nich mohli dělat hlídače a uklízet po nás odpadky. Ale to jsem se trochu zasnil. Jednou to tak třeba bude, i když za svých školních let se toho patrně nedožiju. Dál budu potkávat staré Drábinky a nové Hamajdy. Když jsem ráno vstoupil do třídy, padl jsem na zem jako poďtatý, a to proto, že spolužák Steckenbauer mi nastavil nohu. Jak jsem později zjistil, tak podobným způsobem popadala prakticky celá třída, protože já vstoupil mezi posledními, a Steckenbauer si naopak přivstal. Strašně ho totiž rozrušila zpráva, kterou se dozvěděl večer z televize. Podle ní žáci, když opustí školu, nebudou automaticky dostávat podporu v nezaměstnanosti, ale budou muset napřed pracovat. Tohle byla pro Štekyho kudla do zad a konec jeho životních plánů. Samozřejmě že jako každý z nás, i on se zamýšlel nad svou budoucností, ale s tím, že by měl pracovat, ani zdaleka nepočítal. 36

38 Proto se rozhodl vylít si vztek na těch, co byli nejvíc po ruce, a to byla právě naše třída. Jak už jsem řek, přivstal si a každému z nás při vstupu do třídy nastavil nohu, aby se tak pomstil celému světu. Palhounová měla monokl a Teckertová kvílela pro další vyražený zub. Vzhledem k tomu, že se chtěla stát modelkou, považovala to za těžké ohrožení své budoucí kariéry. Marně ji Vítková utěšovala, že každá modelka by měla být něčím originální, a proč by třeba ona neměla být originální tím, že bude první bezzubá modelka na světě? Teckertová si to vyložila tak, že naše vyspělá spolužákyně už plánuje vyrazit jí i zbylé zuby, a proto Vítkové řekla, že je kráva. Do téhle zajímavé diskuze o nových trendech ve světovém modelingu vstoupil Hamáček a chtěl vědět, co se děje. Zvláště se pozastavil nad tím slovem, kterým Teckertová nazvala Vítkovou. Copak si neuvědomuješ, že jsi svou spolužačku velmi hrubě urazila? Teckertová připustila, že si to uvědomuje, avšak že ji výstižnější pojmenování pro Vítkovou nenapadlo. Kráva tedy rozhodně ne, prohlásil Hamáček a vzápětí se zeptal, jestli je mezi námi ještě někdo takový, kdo podobná slova pro označení svých spolužáků používá. Nikdo se nehlásil. Tak to vidíš, Teckertová, řekl spokojeně Hamajda. Měla by ses stydět. Jenže vzápětí se přihlásil Bohoušek. Oni lžou, pane učiteli. Jak to myslíš? Drze mlčí, ačkoliv se jako Teckertová vyjadřují v podstatě všichni. Tedy kromě mě. Zdá se, že ti nerozumím, znejistěl Hamajda. Kráva nebo vůl, to je přece jedno, ne? zapištěl Bohoušek. No tak úplně stejné to samozřejmě není, ale v zásadě lze souhlasit s tím, že tyto dva živočišné druhy k sobě tak nějak patří. A jsem vůl já? Ačkoliv jsme nahlas mlčeli, v duchu jsme jistě všichni nadšeně souhlasili. 37

39 Jak se na něco tak nemístného můžeš vůbec ptát? Já jen, aby bylo jasno, pravil Bohoušek. Že jsem vůl, to o mně řekl z téhle třídy prakticky každý. Nepřeháněj, Bohoušku, řekl laskavě Hamáček. On nepřehání, nevydržel to Mirek. On je to opravdu vůl! Mirkovo prohlášení jsme doprovodili souhlasným dupotem a nadšeným přikyvováním. Hamáčka přepadla trudnomyslnost. Tak takhle by to nešlo, oznámil po chvíli. Takhle já si svou třídu nepředstavuji. Když už vás nějaký spolužák naštve, cožpak je nutné označovat ho tak přiboudle? Vždyť je to odporně primitivní a zcela bez fantazie. Copak neexistují i jiná zvířata, která by vás mohla inspirovat? Zamyslete se, žáci! Mně se kráva také nelíbí, zamyslela se jako první Vítková. Mnohem vznešenější je labuť. Když labuť, řekl furiantsky Čenda, tak místo vola by klidně moh být plameňák. Hamajda uznale pokýval hlavou: No vidíte, že to jde, když se zamyslíte. Takový hovor mezi spolužáky ve třídě pak vypadá docela jinak! Boříku, pokus se Čendovi oznámit, že se k vaší lavici blíží Vítková! Povstal jsem a obrátil se na Čendu: Hele, plameňáku, blíží se k nám ta labuť Vítková. Bravo! Hamáček byl se svým pedagogickým úspěchem v naší třídě spokojen, a protože zrovna zazvonilo, rozloučil se s námi slovy: Tak, plameňáci a labutě, chovejte se o přestávce slušně! Jediný, kdo Hamajdovy pedagogické zásluhy odmítl vzít na vědomí, byl Bohoušek. Jen vůl by naletěl na vaše labutě a plameňáky, mrmlal si nespokojeně. Ale protože mrmlal dost hlasitě, Palhounová ho varovala: Dej si pozor, nebo na tebe práskneme, že mluvíš sprostě. Těžko říct, jestli si šplhoun vzal její slova k srdci, ale každopádně mrmlat přestal. 38

40 Odpoledne k nám na návštěvu přišla teta Hermína. Poznal jsem to mnohem dřív, než jsem vstoupil do bytu. Na schodech mě totiž málem srazil táta, který zděšeně prchal. On tak prchá vždycky, když nás Hermína navštíví, jelikož tetu nesnáší. Hermína se vyznačuje jízlivou povahou a mou úplně tupou sestřenicí Julií. Tetina jízlivá povaha se projevuje v tom, že klade například takovéto otázky: Tak jsem včera viděla v televizi, jak někteří nezletilí chlapci, asi tak v Boříkově věku, vykradli klenotnictví. Bořík už také vykradl nějaký obchod? Ne, praví vyrovnaně máma a snaží se ovládnout. Bořík sice není bůhvíjak vzorný, ale obchody nevykrádá. Co není, může být, soudí teta. Na každý pád ti, dušinko, gratuluji, že Boříka ještě nedopadli. Hermína mámě říká dušinko, což sice máma nesnáší, ale trpělivě to přehlíží. Otci se vůbec nedivím, že kdykoliv, když k nám přijde Hermína, prchá, což já si nemohu dovolit. Byl jsem však alespoň včas varován. Teta se cpala štrůdlem, máma upíjela kávu. Po štrůdlu se Hermína zeptala, jestli by nebylo něco k snědku. Patrně považovala štrůdl jenom za předkrm. Od večeře nám zbyl kousek sekané, přiznala se máma. Sem s ním, rozhodla teta. Jsem sice vegetariánka, avšak tolerantní. Ve svém jídelníčku toleruji leccos, a zvláště sekanou. Máma přistoupila k lednici a vytáhla z ní půlku šišky sekané v alobalu. Odstraňováním fólie se Hermína vůbec nezabývala. Zřejmě ji pokládala za chroupavou kůrčičku a dožadovala se k sekané vlašského salátu. My měli tu sekanou jen s chlebem, bránila se máma. Aha, řekla zklamaně teta, avšak vzápětí znovu ožila. A nějaký pecen vám nezbyl? Máma přiznala půlku a přinesla i dvě housky, co zbyly od snídaně. Hermína spořádala sekanou s alobalem a ty dvě housky zakousla jako moučník. 39

41 Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti ereading.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vojtěch Steklač Pekelná třída řádí - PDF Stažení zdarma

# data[].attributes.attachment_link.description
Vojtěch Steklač Pekelná třída řádí Vojtûch Steklaã, 2005 Illustrations Adolf Born, 2005 ISBN Kapitola 1 Jak jsme se seznámili s Hamáčkem Učitelé se mohou měnit, ale naše třída pořád

# data[].attributes.body
Petr Šrámek - Nebe, peklo, ráj

Karel Jaromír Erben - Kytice

Jiří Žáček - Aprílová škola (ukázka)

Ivan Martin Jirous - Magor dětem

# data[].attributes.body
Karel Jaromír Erben

# data[].attributes.body
Pavel Šrut

# data[].attributes.body
Eduard Baas

# data[].attributes.body
Karel Poláček

# data[].attributes.body
Karel Čapek

# data[].attributes.headline
Dobrovolná báseň Jak sportujeme, Jiří Havel 

# data[].attributes.subject
Dobrovolná báseň Jak sportujeme, Jiří Havel 

# data[].attributes.body
Karel Čapek

# data[].attributes.body
Josef Čapek

# data[].attributes.body
Hans Christian Andersen

# data[].attributes.body
Božena Němcová

# data[].attributes.body
Václav Řezáč

# data[].attributes.body
Jules Verne

# data[].attributes.body
Ivona Březinová

# data[].attributes.body
Jiří Žáček

# data[].attributes.body
Ivan Martin Jirous

# data[].attributes.body
Michael Ende - Nekonečný příběh

Terry Pratchet - Úžasná zeměplocha

Antoine de Saint-Exupéry - Malý princ

Clive Staples Lewis - Letopisy Narnie I.

Jules Verne - Tajuplný ostrov

Joanne K. Rowlingová - Harry Potter a Kámen mudrců (nebo jiný titul)

Eduard Štorch - Lovci mamutů

Jonathan Swift - Gulliverovy cesty

# data[].attributes.body
Michael Ende

# data[].attributes.body
Terry Pratchett

# data[].attributes.body
Antoine de Saint-Exupéry - Malý princ

# data[].attributes.body
Clive Staples Lewis

# data[].attributes.body
Eduard Petiška