# data[].attributes.body
Sabiedrības raksturojums:

Cilvēks: Grieķijā dominēja ideāli par fizisku un garīgu harmoniju , Romā – praktiķi un organizatori.

Sabiedrība: Polisa un centralizēta impērija.

Valsts: Demokrātiska, aristokrātiska un vēlāk imperiālistiska valsts.

Reliģija: Politeisms – Grieķijā un Romā daudzu dievu pielūgsme

Intelektuālie sasniegumi:

Zinātnes jomas: Filozofija (Sokrats, Platons u.c), matemātika (Eiklīds), medicīna (Hipokrāts).

Atklājumi: Dramaturģija, demokrātijas ideja, Romas tiesību kodekss.

Mākslas jomas:

Arhitektūra: Tempļi un sabiedriskās ēkas, piemēram, Partenons un Kolizejs.

Tēlniecība: Ideālas cilvēka figūras un reālistiski portreti.

Glezniecība un grafika: Glezniecība uz traukiem  un freskas.

Teātris: Grieķu traģēdijas un komēdijas, kas ietekmēja arī Romu.

Atpazīstamības simboli:

Partenons Grieķijā

Kolizejs Romā

Romas Cēzara bisti.

# data[].attributes.body
Sabiedrības raksturojums:

Cilvēks: Dvēseles glābšana kā galvenais dzīves mērķis, pakļaušanās Dievam.

Sabiedrība: Feodālisma iekārta, baznīcas dominējošā loma.

Valsts: Baznīcas liela ietekme politikā; Bizantijā valsts un baznīca saplūst teokrātijā.

Reliģija: Kristietība kā vienīgā reliģija, kas veido Eiropas kultūras pamatu.

Intelektuālie sasniegumi:

Zinātnes jomas: Teoloģija (Akvitānijas Alberts), filozofija (Akvīnas Toms).

Atklājumi: Gotiskā arhitektūra, manuskriptu ilustrācija.

Mākslas jomas:

Arhitektūra: Katedrāles un baznīcas, piemēram, Parīzes Dievmātes katedrāle.

Tēlniecība: Reliģiskas skulptūras baznīcu portālos.

Glezniecība un grafika: Ikonas un freskas.

Teātris: Reliģiskās izrādes un mistērijas.

Atpazīstamības simboli:

Parīzes Dievmātes katedrāle

Hāgijas Sofijas mozaīkas

# data[].attributes.body
Cilvēks: Agrīnā absolūtisma periodā cilvēks galvenokārt ir pakļauts autoritātēm – ķēniši, baznīca un aristokrātija kontrolē lielāko daļu cilvēka dzīves. Tomēr šajā laikā sāk parādīties idejas, kas aicina uz prāta un saprāta izmantošanu. Sabiedrība vēl ir ļoti tradicionāla un pakļauta feodālajām struktūrām, tomēr pirmais zinātnisko atklājumu vilnis sāk mainīt cilvēka izpratni par pasauli. Renē Dekarts uzsver cilvēka prāta spēku, liekot pamatus racionālismam un kritiskai domāšanai.

Sabiedrība: Sabiedrība ir stingri sadalīta kārtās. Zemnieki un strādnieki joprojām dzīvo zemē un nav sociāli mobilizējami, daudzi dzīvo dzimtbūšanā, īpaši Austrumeiropā. Buržuāzija ir augoša, bet vēl nav pilnībā spēka pozīcijās. Tāpat sabiedrībā joprojām ir stipra atšķirība starp muižniekiem un vidējo slāni. Sabiedrība piedzīvo karaļa spēka nostiprināšanos, piemēram, Francijā un Spānijā, kur monarhi, piemēram, Luijs XIV, uzņemas pilnīgu varu, centralizējot valsts pārvaldību.

Valsts: Agrīnais absolūtisms norāda uz pilnīgu monarhijas varas koncentrēšanu vienā personā. Ķēniši, piemēram, Francijas Luijs XIV, pilnībā kontrolē valsts pārvaldību, iznīcinot jebkādus konkurētspējīgus varas orgānus, piemēram, parlamentus. Valsts tiek uzskatīta par atsevišķu vienību, kurā ķēniša griba ir likums, kas attiecīgi ietekmē sabiedrību un valsts iekārtu.

Reliģija: Reliģija ir spēcīga un vienotā sabiedrībā, un baznīca saglabā lielu politisko ietekmi. Tomēr šajā laikā sāk parādīties sekulārisma un deisma idejas, kas uzsver ticību augstākam spēkam, taču noliedz baznīcas tiešo iejaukšanos cilvēka dzīvē. Zinātniskie atklājumi, piemēram, Galilejs, veicina šķelšanos starp baznīcas dogmām un zinātniskajiem atklājumiem.

Intelektuālie sasniegumi: Agrīnais absolūtisms iezīmē pāreju no viduslaiku domāšanas uz modernajām zinātniskajām metodēm. Galvenie intelektuālie sasniegumi ir saistīti ar jauniem filozofiskiem un zinātniskiem atklājumiem, kas sāk veidot pamatus turpmākai modernajai domāšanai. Fransiss Bēkons uzsver empīrisko metodi, kas balstās uz pieredzi un novērojumiem. Viņš uzskata, ka zināšanas jāiegūst, pamatojoties uz eksperimentiem un datu vākšanu, nevis uz teorijām vien. Šī pieeja kļūst par pamatu turpmākai zinātniskajai attīstībai.

Zinātnes jomas: Zinātnē tiek attīstīta empīrisma metode, kas koncentrējas uz pieredzi, novērojumiem un eksperimentiem. Galilejs izmanto teleskopu un veic atklājumus, kas apstiprina heliocentrisko teoriju (Saules sistēma ir centrēta ap Sauli, nevis Zemi). Zinātnieki sāk vairāk ticēt novērojumos balstītām teorijām, kas ir pretrunā ar iepriekšējo baznīcas autoritāti.

Atklājumi: Galileja teleskopa izmantošana ļāva veikt astronomiskos atklājumus, piemēram, pirmo vērojumu par Jupitera mēnešiem. Johans Keplers izstrādāja planetāro kustību likumus, kas palīdzēja pierādīt heliocentrismu un veica fundamentālu ieguldījumu fiziķu un astronomu darbu virzienā. Renē Dekarts ieviesa racionālisma pieeju, uzsverot prāta spēku un loģiku kā galveno ceļu uz patiesību.

Arhitektūra: Agrīnā absolūtisma laikā arhitektūra piedzīvo lielu ietekmi no baroka stila. Tā raksturojas ar lielu izsmalcinātību, kontrastiem un emocionālu ietekmi, kas tiek izmantota, lai demonstrētu valdnieka varu un spožumu. Arhitektūra tiek veidota ar mērķi pārsteigt skatītājus, izraisot sajūtu par pārākumu un majestātiskumu. Pērs Pēriņjē un Frančesko Borromini ir izcili arhitekti, kas rada monumentālus, dinamiski veidotus baznīcas un valsts ēku projektus, kā arī aizsāk jaunas, sarežģītas dizaina formas.

Tēlniecība: Baroks tēlniecībā izpaužas caur dinamiskiem, pārsteidzošiem skulptūru veidiem, kas radīja dzīvības un kustības sajūtu. Bernīni ir viens no vadošajiem tēlniekiem šajā periodā, radot monumentālus darbus, piemēram, Svētā Pētera laukumā, kas veido vizuālu ideju par pāvesta varu. Viņa darbi bieži ietver emocionālas izteiksmes un dārgo materiālu izmantošanu.

Glezniecība: Baroka glezniecība tiek izmantota, lai radītu dramatisku un emocionālu ietekmi uz skatītāju. Karavadžo, kas izmantoja chiaroscuro (gaismas un tumsas kontrasta tehniku), radīja spēcīgus vizuālus efektus. Šīs glezniecības tehnoloģijas mērķis bija radīt reālistisku un intensīvu attēlu, kas dziļi iespaidoja skatītāju. El Greko, kas darbojās Spānijā, radīja izteiksmīgas gleznas ar augstu garīguma izjūtu un izteiktu emociju izpausmi.

Teātris: Teātris šajā laikā attīstījās ar baroka izrādēm, kurās dominēja dramatiskas tēmas, parasti ar reliģisku vai vēsturisku fonu. Molière Francijā un Lope de Vega Spānijā ir divi galvenie dramatisti, kas palīdzēja attīstīt komēdiju un traģēdiju, radot darbus, kas ietvēra politisko un sociālo kritiku, kā arī uzsvēra cilvēka vājo pusi un komiskās iezīmes.

Mākslas stili: Agrīnais baroks iezīmējās ar emocionālām, grandiozām formām, kas bija saistītas ar absolūtisma idejām – valdnieka varas un reliģiskās pārākuma paušanu. Šajā periodā māksla tiek izmantota, lai ietekmētu sabiedrību un pārvaldītu tās emocijas, demonstrējot spēcīgu varu un ietekmi.

Mākslas virzieni: Chiaroscuro (gaismas un tumsas kontrasts) ir viens no galvenajiem baroka virzieniem, kas veidoja dramatisku un intensīvu glezniecību. Tāpat realismam ir svarīga loma, lai attēlotu cilvēka ikdienas dzīvi un dabu ar reālistiskām formām un detaļām.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Šajā posmā cilvēks vēl joprojām ir pakļauts monarhu varai, taču viņa loma sabiedrībā kļūst aizvien vairāk saistīta ar garīgajām un sociālajām vērtībām. Luijs XIV un līdzīgi monarhi uzskata, ka viņi ir "Dieva izredzētie" un līdz ar to valsts ir cieši saistīta ar viņu pilnvarām. Tomēr apgaismības idejas sāk ietekmēt izglītību un cilvēka domāšanu. Sabiedrībā sāk parādīties jauni ideāli par cilvēka tiesībām, brīvību un pārvaldību, kas vēlāk attīstīsies pilnīgāk.

Sabiedrība: Sabiedrība ir kārtu sadalīta, bet šajā laikā redzam arī pirmās izmaiņas sabiedriskās struktūrās. Buržuāzija iegūst vairāk ekonomiskās varas un sāk kļūt politiski aktīvāka. Tomēr monarhi, piemēram, Luijs XIV, pastiprina savas pilnvaras un visiem pilsoņiem nosaka stingras normatīvas uzvedības normas. Arī aristokrātija joprojām ir ļoti ietekmīga, bet buržuāzija sāk kļūt par nozīmīgāko spēku valstīs, piemēram, Francijā.

Valsts: Luijs XIV pilnīgi centralizē valsts pārvaldi un veido valsts aparātu, kas pilnībā atkarīgs no viņa varas. Monarhs kļūst par pilnvaru avotu, kurā tiek apvienota gan politiskā, gan reliģiskā vara. Turpmākā absolūtisma attīstība arī veicina ideju par pilnīgu valsts kontroles paplašināšanu, un šajā laikā varu uzņemas arī birokrātija, kas padara valdības pārvaldību vairāk centralizētu un efektīvu.

Reliģija: Reliģija joprojām spēlē svarīgu lomu sabiedrībā, taču sāk parādīties arī jaunas domas, kas izaicina baznīcas autoritāti. Sekulārisms kļūst populārāks, tomēr lielākoties baznīca un valstis veido ciešas attiecības. Kā piemērs var būt Luija XIV politika attiecībā uz katolicismu, kas uzspiež vienotu reliģiju valstī, iznīcinot protestantus, piemēram, iznīcinot Nantes Ediktu 1685. gadā.

Intelektuālie sasniegumi: Zinātniskie atklājumi kļūst arvien nozīmīgāki. Isaaks Ņūtons izdara revolucionāru ieguldījumu fiziķijā, formulējot vispārējo gravitācijas likumu, kas apvieno debess ķermeņu kustību ar Zemes ķermeņiem. Nikolajs Makjavelli arī atzīts par svarīgu filozofu šajā periodā, viņa darbi par varas iegūšanu un politiku sāk ietekmēt politiskos domātājus.

Zinātnes jomas: Matemātika un fizika kļūst par galvenajām jomām, kurās notiek vislielākā attīstība. Isaaks Ņūtons apvieno matemātiku un fiziku, veidojot diferenciālo un integrālo kalkulāciju, kas kļūst par fundamentālu instrumentu vēlākajos zinātniskajos pētījumos. Viņa likumi par gravitāciju un kustību veido mūsdienu fizikas pamatus. Astronomija arī piedzīvo nozīmīgus atklājumus, piemēram, Keplera likumi par planētu kustību.

Atklājumi: Isaaks Ņūtons formulē savu vispārējo gravitācijas likumu 1687. gadā, kas kļūst par vienu no svarīgākajiem zinātniskajiem atklājumiem vēsturē. Šie atklājumi palīdzēja izprast dabas spēkus un atvēra ceļu vēlākām zinātniskajām revolūcijām. Tāpat Ņūtons izveidoja optikas teoriju, paskaidrojot gaismas lūzumu un izkliedi. Zinātniskās metodes iegūst stabilus pamatus, balstoties uz loģiku, novērojumiem un matemātiku.

Arhitektūra: Arhitektūra šajā laikā kļūst vēl monumentālāka un greznāka. Versaļas pils Francijā ir viens no galvenajiem piemēriem, kā arhitektūra tiek izmantota, lai demonstrētu valsts varu un ķēniša (Ludviķa XIV) pārākumu. Būves tika projektētas ar simetriskām un grandiozām formām, izmantojot baroka elementus, kā piemēram, laicīgu dramatismu un plūstošas līnijas.

Tēlniecība: Baroks tēlniecībā kļūst vēl izteiktāks un ornamentālāks, bieži izmantojot dzīvotspējīgas un emocijām piepildītas formas. Bernīni turpināja veidot monumentālas skulptūras, kas bija pilnas ar kustību un dzīvību. Šajā periodā tēlniecība tiek izmantota arī reliģisko, vēsturisko un politisko ideju attēlošanai.

Glezniecība: Šajā periodā glezniecība kļuva vēl izsmalcinātāka un daudzveidīgāka. Pēteris Pols Rubens un Antuans Vātō ir galvenie pārstāvji, kuru darbos izceļas dzīvotspējīgas kompozīcijas un grezni attēli. Glezniecībā tiek izmantoti bagātīgi krāsu toņi un izsmalcinātas gaismas spēles, kas rada emocionāli spēcīgas un dinamiskas gleznas.

Teātris: Teātris turpina attīstīties, īpaši Franču klasicismā, kas piedāvā struktūrētas un likumdošanas noteiktas formas izrādēm. Moljērs joprojām dominē komēdiju žanrā, piedāvājot izsmalcinātu sabiedrisko un morālo kritiku.

Mākslas stili: Vēlais baroks un rokoko stilistiskās ietekmes kļuva vēl izteiktākas, ar vairāk viegluma un elegantām formām. Rokoko stils ir grezns, ar vieglām, plūstošām līnijām un lielu uzsvaru uz dekoriem. Tas ir saistīts ar aristokrātiskajām vērtībām un izsmalcinātību.

Mākslas virzieni: Rokoko mākslas virziens kļūst arvien populārāks šajā laikā. Tam raksturīga vieglums, elegants dizains un rūpīgi izstrādāti ornamenti. Dekoratīvā māksla kļūst par galveno mākslas virzienu, kas vēršas uz vieglumu un greznību, kas ir piemērots aristokrātiskai dzīvei.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Apgaismības laikā cilvēks kļūst par neatkarīgu indivīdu, kas uzsver racionalitāti un personisko brīvību. Apgaismības idejas prasa cilvēka atbrīvošanos no dogmām un priekšstatiem, kas traucē viņa intelektuālo attīstību. Šajā laikā cilvēki sāk apšaubīt autoritāti, pieprasot sabiedrisko un politisko pārmaiņu nepieciešamību. Tā tiek veidota jauna cilvēka izpratne, kas balstās uz zināšanām un zinātnes attīstību.

Sabiedrība: Apgaismības laikā sabiedrība tiek uzskatīta par progresīvu un attīstītu, ja tās dalībnieki iegūst zināšanas un pilnveidojas. Šajā laikā rodas buržuāzija, kas kļūst par sabiedrības dzīvotspējīgu spēku. Šīs idejas pārpludina sabiedrību, un parādās jauni vērtību uzstādījumi, kas cenšas atbrīvot sabiedrību no vecām tradicionālajām formām.

Valsts: Valsts tiek uzskatīta par sabiedrības līgumu, ko veido cilvēku kopēja griba un tiesības. Apgaismības domātāji, piemēram, Žans-Žaks Ruso, uzsver, ka valsts ir cilvēku kopīga vienošanās un jābalstās uz taisnīgumu un brīvību. Monteskjē attīsta varas dalīšanas teoriju, kurā valdības vara tiek sadalīta starp likumdošanu, izpildvaru un tiesu, tādējādi nodrošinot brīvību un novēršot absolūtismu.

Reliģija: Apgaismības laikā sāk dominēt sekulārisms un deisms. Līdzīgi kā Volters, daudzi domātāji apšauba tradicionālo reliģiju un baznīcas lomu sabiedrībā, uzskatot, ka reliģija jānošķir no valsts pārvaldes. Apgaismības domātāji aicina uz reliģisko iecietību, kur cilvēkiem ir tiesības sekot savām pārliecībām bez politiskās iejaukšanās.

Intelektuālie sasniegumi: Apgaismības sākums ir saistīts ar ideju par cilvēka saprāta un intelekta pārākumu, apgaismības domātāji uzsver zināšanu iegūšanu kā pamatu sociālai un politiskai attīstībai. Volters veicina toleranci, kritizējot reliģisko dogmatismu un baznīcas ietekmi uz valsti. Žans-Žaks Ruso izstrādā idejas par sabiedrisko līgumu, kurā tiek uzsvērta pilsoņu brīvība un vienlīdzība.

Zinātnes jomas: Fizika un ķīmija tiek pilnveidotas, balstoties uz jauniem principiem. Luijs Paskāls un Robert Boyle veic atklājumus, kas ietekmē gāzu likumus un spiediena teorijas. Bioloģija arī attīstās, jo zinātnieki sāk pētīt dzīvnieku un augu pasauli ar lielāku interesi. Zinātne kļūst par sabiedrības un izglītības pamatu, un filozofi pieprasa izglītību kā līdzekli, lai novērstu aizspriedumus un ierobežotās sociālās struktūras.

Atklājumi: Luijs Paskāls veic eksperimentus ar atmosfēras spiedienu un radīja Paskāla likumu. Karls Linējs ieviesa sistemātisku botānikas un zooloģijas klasifikāciju, kas kļuva par pamatu bioloģiskajiem pētījumiem. Benžamins Franklins veica gaismas un elektrības pētījumus, atklājot, piemēram, ka zibens ir elektriska parādība.

Arhitektūra: Neoklasicisms sāk veidoties kā reakcija pret rokoko stilistisko izsmalcinātību. Arhitektūra kļūst vienkāršāka, izmantojot klasiskās romiešu un grieķu formas. Panthéon Parīzē ir viens no lielākajiem piemēriem, kas simbolizē senās Romas arhitektūras varenību un lieliskumu. Šis periods ienes vienkāršību un harmoniķu idejas, kas saistītas ar racionālisma un uzlaboto estētiku.

Tēlniecība: Neoklasicisms tēlniecībā uzsver cilvēka ķermeņa ideālās proporcijas un antīko mākslu. Džovanī L. Bernīni un Antonio Canova ir svarīgi mākslinieki, kuru darbi pievērsās antīkajām formām un ideāliem, piemēram, Canova slavenajās skulptūrās, kas attēloja klasiskas figūras harmoniskā un ideālā veidā.

Glezniecība: Neoklasicisms kļūst par galveno mākslas virzienu glezniecībā. Džakomo Viniči un Žaks Lujē Dāvids ir galvenie pārstāvji, kas attēloja sabiedrības varoņus un vēsturiskus notikumus ar ļoti nopietnu un nopietnu pieeju. Glezniecība kļūst izteikti vēsturiska, koncentrējoties uz politiskām un ideoloģiskām tēmām.

Teātris: Apgaismības laikā teātris kļūst par platformu, kurā tiek apspriesti sabiedriskie jautājumi. Volters rakstīja drāmas, kas kritizēja politiskos un reliģiskos jautājumus, veicinot sabiedrisko un politisko izmaiņu veidošanu. Apgaismības filozofija ietekmē teātra izrādes, kurās galvenais ir izglītība, prāts un kritiskā domāšana.

Mākslas stili: Neoklasicisms ir mākslas stils, kas veidojas no racionālisma idejām un reakcijas pret baroku un rokoko izsmalcinātību. Tas iedvesmojas no antīkās Grieķijas un Romas, koncentrējoties uz formu, līdzsvaru un mieru.

Mākslas virzieni: Neoklasicisms dominē mākslā, uzsverot vienkāršību, līdzsvaru, harmoniju un ideālās formas. Tā ir reakcija pret baroka un rokoko pārspīlētību.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Cilvēks tiek uzskatīts par saprātīgu un brīvu būtni, kas ir atbildīga par savām izvēlēm un rīcību. Apgaismības idejas mudina cilvēku veidot savu dzīvi pēc zinātniskām un filozofiskām vadlīnijām, kas balstās uz saprāta un kritikas izmantošanu. Cilsums un godīgums tiek uzsvērti, un tiek pieprasīta sabiedriskā un politiskā līdzdalība.

Sabiedrība: Sabiedrība kļūst arvien aktīvāka un politiski iesaistīta. Buržuāzija arvien vairāk pieprasa savas tiesības un cenšas ietekmēt valsts pārvaldi. Sabiedrībā tiek uzsvērts jaunu sociālo kārtību izveide, kurā uzskati par taisnīgumu un brīvību kļūst galvenie ideāli. Franču Revolūcija (1789) un Amerikas neatkarības karš (1776) parāda sabiedrības vēlmi pēc lielākas autonomijas un pilsoņu tiesībām.

Valsts: Valsts tiek uzskatīta par sabiedrības līgumu, ko veido cilvēku kopēja griba un tiesības. Apgaismības domātāji uzsver valsts un sabiedrības ciešo saikni, kur katram pilsonim ir tiesības piedalīties sabiedriskajā dzīvē. Valsts kļūst par līdzekli, lai nodrošinātu cilvēka tiesības un brīvību.

Reliģija: Sekulārisms un deisms kļūst par galvenajiem reliģiskajiem uzskatiem. Tiek uzsvērta cilvēka brīvība izvēlēties savu ticību un ticēt tikai tad, kad tas ir pamatojams ar saprātu. Baznīca tiek uzskatīta par atsevišķu no valsts, un reliģiskie uzskati netiek uzspiesti sabiedrībai.

Intelektuālie sasniegumi: Apgaismība sasniedz savu kulmināciju ar filozofiem un domātājiem, kas veido pamatus mūsdienu politiskajai teorijai. Volters, Diderots un Monteskjē uzsver pilsoņu tiesības un brīvības, un Loks attīsta idejas par dabiskajām tiesībām un valdības leģitimitāti, balstoties uz tautas piekrišanu. D'Alemberts un Diderots strādā pie Encilopēdijas, kas apkopoja un sistematizēja apgaismības idejas.

Zinātnes jomas: Apgaismības laikā lielu uzmanību pievērš eksperimentālajai zinātnei un teorētiskajiem pētījumiem, un mūsdienu zinātniskās metodes kļūst pieejamas plašākai sabiedrībai. Matemātikā un astronomijā tādi zinātnieki kā Leibnics un Lagrans veic atklājumus, kas ievērojami attīsta skaitļošanas metodes. Fizikā izplatās Newtona teorijas par gravitāciju un kustību, kas tiek pilnveidotas un pielāgotas praktiskām vajadzībām.

Atklājumi: Encilopēdija kļuva par svarīgu avotu, kas apkopoja visa zinātne un filozofija līdz šim laikam, nodrošinot tās pieejamību plašākai sabiedrībai. Antoine Lavoisier veic ķīmijas revolūciju, atklājot, ka gaisa skābeklis ir būtisks degšanas procesā, un izveidoja jaunu ķīmijas likumu sistēmu. Karl von Linné paplašina bioloģijas zinātni, izstrādājot sistemātisku organismu klasifikāciju.

Arhitektūra: Šajā laikā arhitektūra turpina attīstīties, pievēršoties neoklasicismam un klasicismam, kas ir saistīti ar racionalitāti un vēsturiskajām atsaucēm uz Romu un Grieķiju. Panteons Parīzē ir lielisks piemērs, kas izstaro formālismu un struktūrēšanu, kā arī vēršas pret baroka pārākumu.

Tēlniecība: Neoklasicisma tēlniecība pievēršas klasiskām formām un ideāliem, kas tiek attēloti kā harmonijas un vienkāršības paraugi. Antonio Canova ir izcils mākslinieks, kurš rada ideāli proporcionētas skulptūras, piemēram, "Amors un Psihē".

Glezniecība: Neoklasicisma glezniecība koncentrējas uz vēsturiskiem un politiskiem notikumiem. Žaks Lujē Dāvids gleznoja vēsturiskas ainas un radīja darbus, kas atspoguļoja idejas par varonību un varu, piemēram, "Horāciju zvērests".

Teātris: Teātris attīstās ar drāmām, kas piedāvā izglītojošas vērtības un idejas. Volters un Deniss Diderots ir pazīstami teātra pārstāvji, kuru darbi piedāvāja sabiedrisko un politisko kritiku, veicinot izglītības un izpratnes attīstību.

Mākslas stili: Neoklasicisms paliek dominējošais stils, kur tiek uzsvērta harmonija un racionāla pieeja mākslai, kas ir saistīta ar sabiedrības, filozofijas un politikas izmaiņām.

Mākslas virzieni: Neoklasicisms kļūst par galveno virzienu mākslā, kas izceļās ar tās izsmalcinātību, ideālu formām un sabiedrisko vēstījumu, kas atspoguļo sabiedrības vērtības un idejas.

# data[].attributes.headline
Rūpnieciskās revolūcijas sākums (1790.- 1815.)

# data[].attributes.subject
Rūpnieciskās revolūcijas sākums (1790.- 1815.)

# data[].attributes.body
Cilvēks: Industrializācijas sākumā cilvēks piedzīvo būtiskas pārmaiņas savā dzīvesveidā. Lielākā daļa pamet laukus un sāk strādāt rūpnīcās, kur darbs ir monotons, fiziski smags un pakļauts mašīnu ritmam. Cilvēks bieži jūtas atsvešināts no darba rezultāta un līdz ar to arī no sabiedrības kopumā. Tajā pašā laikā pieaug ticība progresam, zinātnei un tehnoloģijām, kas sola uzlabot dzīves apstākļus un palielināt cilvēka iespējas.

Sabiedrība: Sabiedrība pakāpeniski pāriet no tradicionālās kārtu sistēmas uz šķiru sabiedrību, kur sociālo statusu nosaka kapitāls un profesija. Veidojas strādnieku šķira, kas ir ekonomiski atkarīga no rūpnīcu īpašniekiem, un sabiedrībā pieaug spriedze starp bagātajiem un nabadzīgajiem. Tiek radītas pirmās diskusijas par sociālo taisnīgumu, un rodas interese par strādnieku aizsardzību.

Valsts: Valsts šajā posmā lielākoties ievēro neiejaukšanās politiku ekonomikā. Valdība aizsargā uzņēmējdarbības brīvību, bet gandrīz neiejaucas strādnieku tiesību jautājumos. Sociālās reformas vēl ir pavisam minimālas, un valsts mērķis galvenokārt ir ekonomiskā izaugsme un industriālā konkurētspēja.

Reliģija: Kristietība joprojām saglabā nozīmīgu lomu sabiedrībā un cilvēku morālajā domāšanā. Tomēr zinātne un tehnoloģijas sāk mazināt baznīcas autoritāti, un reliģija kļūst vairāk par personīgu pārliecību nekā par sabiedrības organizējošu spēku.

Intelektuālie sasniegumi: Apgaismības idejas tiek praktiski pielietotas, uzsverot prāta, zināšanu un pieredzes nozīmi. Intelektuāļi cenšas veicināt tehnoloģiju attīstību un tās pielietojumu rūpniecībā. Progress tiek uztverts kā neizbēgams sabiedrības attīstības ceļš.

Zinātnes jomas: Straujāk attīstās fizika, mehānika un inženierzinātnes. Zinātne tiek tieši sasaistīta ar rūpniecību un ražošanas efektivitātes paaugstināšanu. Zinātnieki izgudro jaunas mašīnas un pilnveido esošās, lai palielinātu darba produktivitāti.

Atklājumi: Džeimsa Vata pilnveidotā tvaika mašīna būtiski maina ražošanas procesu. Tā ļauj izmantot mehānisku enerģiju neatkarīgi no dabas apstākļiem un kļūst par industriālās revolūcijas simbolu. Šī tehnoloģija kļūst par pamatu rūpniecības attīstībai visā Eiropā.

Arhitektūra: Arhitektūrā dominē neoklasicisms, kas izmanto simetriju, stingras formas un skaidru plānojumu. Ēkas tiek projektētas tā, lai atspoguļotu kārtību, stabilitāti un racionalitāti. Šajā periodā tiek būvēti publiski objekti, piemēram, bankas, valsts ēkas un rūpnīcas administrācijas ēkas, kas simbolizē jauno industriālo un ekonomisko kārtību.

Tēliecība: Tēlniecībā saglabājas interese par antīkajām formām un harmoniju. Skulptūras attēlo ideālas proporcijas, cilvēka ķermeni un mierīgas kompozīcijas. Šis stils pauž ticību klasiskām vērtībām un saglabā saikni ar senās Grieķijas un Romas estētiku. Vienlaikus parādās arī pirmās tiešās atsauces uz rūpniecības cilvēku, piemēram, strādnieku tēli.

Glezniecība: Glezniecībā dominē romantisms, kas uzsver cilvēka emocijas, dabu un individuālo pieredzi. Mākslinieki bieži attēlo cilvēku cīņā ar dabas spēkiem vai industrializācijas radīto vidi. Romantisms kļūst par reakciju pret monotoniju un atsvešinātību, ko rada industriālā sabiedrība, un tajā bieži tiek pausta vēlme pēc brīvības un jūtām bagātas dzīves.

Teātris: Teātrī dominē romantiskas lugas ar izteiktiem varoņiem un emocionāliem konfliktiem. Izrādēs tiek akcentēta indivīda brīvība, cieņa pret jūtām un morāles izvēlēm. Teātris kļūst par platformu, kur tiek izcelta cilvēka iekšējā pasaule un sociālo pārmaiņu nepieciešamība.

Mākslas stili un virzieni: Šajā posmā līdzās pastāv neoklasicisms un romantisms. Neoklasicisms uzsver racionalitāti un klasisko ideālu harmoniju, savukārt romantisms koncentrējas uz jūtām, dabu un indivīda pieredzi. Romantisms dominē glezniecībā, literatūrā un teātrī, bet neoklasicisms ir redzams arhitektūrā un tēlniecībā.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Cilvēks arvien vairāk pārvietojas uz pilsētām, kur viņa dzīve un darbs kļūst pakļauti rūpnīcu grafikam. Dzīves apstākļi bieži ir smagi, taču cilvēks sāk apzināties savu profesionālo identitāti un sociālo lomu. Pieaug interese par izglītību un intelektuālām aktivitātēm, lai cilvēks varētu uzlabot savas iespējas sabiedrībā.

Sabiedrība: Sabiedrība kļūst arvien urbanizētāka, veidojas jaunas pilsētas un rūpnieciskie centri. Buržuāzija nostiprina savu ekonomisko un politisko ietekmi, bet strādnieku šķira kļūst skaitliski lielāka un sāk apzināt savas tiesības. Pieaug sociālā spriedze, kas veicina arodbiedrību un pirmās darba likumdošanas diskusijas.

Valsts: Valsts pamazām sāk pievērsties sociālajām problēmām, ko rada industrializācija. Tiek veiktas pirmās reformas darba apstākļu regulēšanā, bērnu darba aizliegumi un pamata izglītības nodrošināšana. Tomēr valsts joprojām vairāk aizsargā rūpniecības attīstību nekā strādnieku intereses.

Reliģija: Reliģijas nozīme pakāpeniski samazinās, jo pieaug ticība zinātnei un racionālam domāšanas veidam. Baznīca vairs nespēj sniegt atbildes uz visām sociālajām un ekonomiskajām problēmām. Reliģija paliek vairāk par individuālu pārliecību un morāles sistēmu.

Intelektuālie sasniegumi: Filozofi un rakstnieki sāk analizēt sabiedrības struktūru un strādnieku dzīvi. Interese pieaug par sociālajiem procesiem un kapitālisma kritiku. Intelektuālā darbība kļūst praktiski orientēta uz sociālo problēmu risināšanu.

Zinātnes jomas: Tehnoloģijas, transports un inženierzinātnes attīstās strauji. Dzelzceļi un jauni transporta līdzekļi saīsina attālumus, veicina tirdzniecību un pilsētu izaugsmi. Zinātne kļūst par industriālās attīstības stūrakmeni.

Atklājumi: Dzelzceļš būtiski maina ekonomikas un sabiedrības dzīvi, veicinot cilvēku pārvietošanos un preču apriti. Jaunas mehāniskās iekārtas rūpnīcās palielina ražošanas apjomu un efektivitāti.

Arhitektūra: Arhitektūrā dominē neoklasicisma principi, bet arvien vairāk tiek ieviestas industriālās ēkas, tilti un stacijas. Tiek meklēts kompromiss starp estētiku un praktiskumu. Pilsētās rodas rūpnīcu un dzīvojamo ēku kompleksi, kas atspoguļo urbanizācijas tempu.

Tēliecība: Tēlniecība joprojām balstās uz klasiskajiem ideāliem, taču arvien biežāk tiek attēloti strādnieki un reālas sociālās situācijas. Mākslinieki cenšas parādīt cilvēka ikdienu, darbu un sociālo vidi.

Glezniecība: Reālisms sāk dominēt glezniecībā, attēlojot strādnieku dzīvi, pilsētu vidi un sociālās problēmas. Gleznās tiek uzsvērta patiesība un ikdienas dzīves smagums. Mākslinieki tiecas parādīt pasauli bez idealizācijas.

Teātris: Teātrī parādās lugas ar sociāli kritisku un reālistisku saturu. Izrādes atspoguļo strādnieku dzīvi, pilsētas realitāti un konfliktus ģimenē un sabiedrībā. Teātris kļūst par sabiedrības spoguli.

Mākslas stili un virzieni: Šajā posmā dominē reālisms un romantisma pēcteči. Reālisms atspoguļo sabiedrības dzīvi, savukārt romantisma elementi joprojām ir redzami cilvēka emocionālās pieredzes attēlojumā.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Cilvēks kļūst arvien vairāk apzinīgs par savu sociālo stāvokli un tiesībām. Rūpnīcu darbs un pilsētas vide veicina darba un dzīves apstākļu apzināšanos. Pieaug strādnieku solidaritāte, un daudzi iesaistās arodbiedrību un protestu kustībās. Vienlaikus cilvēki sāk vērtēt izglītību kā līdzekli, lai uzlabotu dzīves apstākļus un profesionālās iespējas.

Sabiedrība: Sabiedrība kļūst masveidīga un urbāna, pilsētās koncentrējoties rūpnīcām un strādniekiem. Parādās pirmās plašākas sociālās organizācijas, arodbiedrības un palīdzības biedrības. Pieaug sociālā spriedze starp bagātajiem rūpniekiem un strādniekiem, kas veicina politiskās idejas par vienlīdzību un tiesībām. Sabiedrība sāk pievērsties jautājumiem par veselību, dzīves vidi un izglītību.

Valsts: Valsts sāk regulēt darba apstākļus un izglītības pieejamību, īpaši bērniem un jauniešiem. Tiek ieviesti pirmie darba aizsardzības likumi un standarti rūpnīcās. Valsts mērķis ir saglabāt sociālo stabilitāti un novērst protestus, vienlaikus nodrošinot rūpniecības attīstību un konkurētspēju.

Reliģija: Reliģijas ietekme pakāpeniski samazinās, taču tā joprojām nodrošina morāles un ētikas pamatu sabiedrībā. Baznīca bieži piedalās labdarībā un izglītībā, bet ticība tradicionālajiem dogmatiskiem uzskatiem vairs nav tik dominējoša. Sabiedrība arvien vairāk meklē zinātnes un racionālas domāšanas pamatus.

Intelektuālie sasniegumi: Filozofi un sociologi analizē strādnieku dzīvi, kapitālisma sistēmu un urbanizācijas ietekmi uz cilvēku. Radošie domātāji veicina sabiedrības izpratni par sociālām problēmām un reformām. Rakstnieki un žurnālisti bieži dokumentē rūpnīcu pilsētu realitāti un strādnieku dzīvi.

Zinātnes jomas: Medicīna, sanitārija un socioloģija kļūst par svarīgām zinātnes nozarēm, lai uzlabotu dzīves kvalitāti pilsētās. Tehnoloģijas tiek izmantotas rūpniecības optimizācijā, transporta un infrastruktūras attīstībā. Fotogrāfija kļūst par jaunu līdzekli realitātes dokumentēšanai un sociālajām pārmaiņām.

Atklājumi: Dzelzceļi un tvaika mašīnas nodrošina efektīvāku transportu un ražošanu. Fotogrāfija ļauj dokumentēt sociālās problēmas un pilsētu dzīvi, kļūstot par svarīgu vizuālu liecību un mākslas līdzekli.

Arhitektūra: Arhitektūrā parādās rūpnieciskās ēkas, tilti un stacijas, kurās apvienojas funkcionalitāte un estētika. Neoklasicisma elementi saglabājas publiskajās ēkās, bet rūpnīcu arhitektūra ir praktiska un pielāgota industriālajai funkcijai. Urbanizācija veicina dzīvojamo rajonu plānošanu un sociāli orientētu arhitektūru.

Tēliecība: Tēlniecība arvien biežāk attēlo strādniekus, cilvēkus pilsētvidē un ikdienas dzīvi. Skulptūras kļūst reālistiskākas un emocionāli uzrunājošas. Mākslinieki cenšas saglabāt cilvēka cieņas tēlu pat smagā darba apstākļos.

Glezniecība: Reālisms kļūst dominējošs, attēlojot rūpnieciskās pilsētas, strādniekus un sociālās problēmas. Gleznās tiek uzsvērta patiesība un ikdienas dzīves smagums. Romantisma elementi saglabājas, pievēršot uzmanību cilvēka emocijām un dabas skatiem.

Teātris: Teātrī dominē lugas, kas atspoguļo sociālās un darba problēmas. Izrādes parāda strādnieku cīņu, pilsētu dzīves realitāti un ģimenes konfliktus. Teātris kļūst par sabiedrības diskusiju platformu un sociālās kritikas instrumentu.

Mākslas stili un virzieni: Šajā posmā dominē reālisms, kas ietekmē glezniecību, tēlniecību un teātri. Romantisma elementi joprojām pastāv, īpaši cilvēka emocionālās pieredzes attēlojumā.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Cilvēks šajā posmā dzīvo modernā, tehnoloģiski dinamiskā pasaulē, kur pilsētas, rūpniecība un jaunie transporta līdzekļi nosaka ikdienu. Viņa dzīves ritms paātrinās, un darbs kļūst specializētāks, bieži koncentrējoties uz konkrētām mašīnām vai procesu ķēdēm. Cilvēks sāk apzināties savu sociālo un ekonomisko lomu rūpniecības sistēmā, kā arī savu atkarību no tehnoloģijām. Vienlaikus pieaug interese par izglītību, zinātni un kultūru, kas dod iespēju attīstīt personību un intelektu. Rūpnieciskā vide rada arī psiholoģisku spiedienu, cilvēki izjūt stress un atsvešinātību, bet vienlaikus meklē izklaides un kultūras iespējas.

Sabiedrība: Vidusšķira nostiprinās kā galvenais kultūras patērētājs un izglītības veicinātājs. Pilsētu iedzīvotāji arvien vairāk piedalās sabiedriskajā dzīvē, apmeklē teātrus, koncertus, muzejus un bibliotēkas. Strādnieku un zemāko klases dzīves apstākļi vēl joprojām ir smagi, bet palielinās arodbiedrību aktivitāte, kas cīnās par darba laika samazināšanu, drošības standartiem un labākiem dzīves apstākļiem. Sabiedrībā pastāv kontrasti starp bagātajiem rūpniekiem, kas demonstrē savu statusu, un strādniekiem, kas dzīvo urbanizētās un bieži pārblīvētās dzīvojamo rajonu zonās. Pieaug arī masveida mediju un preses loma sabiedrības informēšanā.

Valsts: Valsts kļūst aktīvāka rūpniecības un pilsētas attīstībā, veido infrastruktūru, ceļus, dzelzceļus un elektrības tīklus. Tā pievērš uzmanību arī izglītības sistēmai, lai sagatavotu jauno darbaspēku un nodrošinātu ekonomisko konkurētspēju. Valsts mēģina nodrošināt stabilitāti, ieviešot noteiktus sociālos aizsardzības mehānismus, piemēram, bērnu darba aizliegumu un darba drošības normas, bet tās vēl ir fragmentāras un nevienmērīgas. Likumi par arodbiedrībām un darba tiesībām tikai sāk veidoties.

Reliģija: Reliģija kļūst arvien vairāk par personīgu pārliecību un ētikas pamatu. Baznīca piedalās izglītības un labdarības aktivitātēs, bet sabiedrībā dominē arvien lielāka ticība zinātnei un racionālai domāšanai. Reliģija vairs nav centrālais sabiedrības organizējošais faktors, bet saglabā morāles, tradīciju un kultūras aspektus.

Intelektuālie sasniegumi: Šajā posmā intelektuālā darbība pievērš uzmanību sociālajām un psiholoģiskajām dimensijām. Filozofi un rakstnieki pēta cilvēka apziņu, morāli, sociālās un ekonomiskās attiecības. Socioloģija kļūst par atsevišķu disciplīnu, kas analizē pilsētu urbanizāciju, strādnieku dzīvi un kapitālisma sekas. Rakstnieki dokumentē pilsētu dzīvi un rūpniecības realitāti, veidojot reālistisku literatūru.

Zinātnes jomas: Tehnoloģijas, fizika, ķīmija, elektrotehnika un inženierzinātnes attīstās ļoti strauji. Elektrība, dzelzceļi, telefons un jauni materiāli, piemēram, tērauds, kļūst par industriālās attīstības stūrakmeņiem. Medicīna un sanitārija uzlabojas pilsētās, samazinot slimību izplatību. Fotogrāfija un jaunās drukas tehnoloģijas ļauj dokumentēt pilsētu un rūpniecisko vidi, veidojot vizuālu sociālās realitātes liecību.

Atklājumi: Elektriskais apgaismojums maina pilsētu dzīvi, padarot to drošāku un aktīvāku vakarā. Telefons un telegrāfs saīsina attālumus un uzlabo komunikāciju. Jaunie tērauda tilti un rūpnīcu konstrukcijas ļauj radīt plašākas, drošākas un modernākas ēkas.

Arhitektūra: Arhitektūra kļūst modernāka, izmantojot dzelzi, stiklu un jaunas inženiertehniskas konstrukcijas. Rūpnīcu, dzelzceļa staciju un tiltu būvniecība atspoguļo gan funkcionalitāti, gan estētiku. Pilsētu plānojumā tiek veidoti jauni dzīvojamo rajonu kompleksi, kas apvieno komfortu un praktiskumu. Neoklasicisma elementi saglabājas publiskās ēkās, bet parādās arī eklektisma iezīmes, apvienojot vairākus stilus vienā projektā.

Tēliecība: Tēlniecībā parādās dinamiskas, emocionālas un simboliskas formas. Skulptūras attēlo strādniekus, pilsētnieku dzīvi, kustību un ikdienas realitāti. Tēlnieki meklē līdzsvaru starp realitāti un simboliku, radot emocionāli uzrunājošas kompozīcijas.

Glezniecība: Impresionisms akcentē gaismu, krāsu un mirkļa iespaidu. Mākslinieki, piemēram, Klods Monē un Pjērs Ogists Renuārs, atspoguļo pilsētu dzīvi, dabas noskaņas un ikdienas epizodes. Postimpresionisms pievērš uzmanību subjektīvai uztverei, simboliem un formu struktūrai, sagatavojot ceļu modernisma stilam. Glezniecībā tiek izcelta emocionālā un vizuālā pieredze, ne tikai reprezentācija.

Teātris: Teātris kļūst psiholoģisks un simbolisks, pētot cilvēka iekšējos konfliktus, emocijas un sabiedrības mijiedarbību. Izrādes bieži pēta sociālās spriedzes un urbanizācijas ietekmi uz cilvēku. Psiholoģiskās drāmas kļūst par jaunās mākslas paraugu.

Mākslas stili un virzieni: Impresionisms un postimpresionisms dominē glezniecībā, tēlniecībā un daļēji arī teātrī. Tie uzsver subjektīvo pieredzi, emocionālu un vizuālu izteiksmi. Modernisma idejas sāk ienākt kultūrā un mākslā, sagatavojot ceļu 20. gadsimta avangardiem.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Cilvēks šajā periodā dzīvo augsti industrializētā, urbanizētā un tehnoloģiski attīstītā sabiedrībā. Viņa dzīvi raksturo ātrs ritms, masveida transporta pieejamība, elektrība un modernās rūpnīcas. Cilvēks izjūt gan ērtības, gan psiholoģisku spiedienu no straujajām pārmaiņām. Pieaug interese par pašizziņu, psiholoģiju, filozofiju un estētiku, kas atspoguļojas gan personīgajā dzīvē, gan kultūras aktivitātēs. Urbanizācija un patēriņa sabiedrība rada jaunas izklaides iespējas, bet arī atsvešinātību un sociālu spriedzi.

Sabiedrība: Sabiedrībā nostiprinās masu kultūra, izglītība un patērētāju sabiedrība. Pilsētas kļūst par kultūras, izglītības un izklaides centriem ar bibliotēkām, muzejiem, teātriem un koncertzālēm. Sociālās atšķirības starp bagātajiem un strādniekiem joprojām pastāv, bet palielinās sociālā mobilitāte un kultūras pieejamība. Jaunie mediji, izglītības un mākslas centri ietekmē sabiedrības domāšanu un estētisko izglītību.

Valsts: Valsts nostiprinās kā nacionāla un modernā institūcija, veido ilgtermiņa politikas izglītībā, kultūrā un infrastruktūrā. Tiek veicināta pilsētu plānošana, transporta un rūpniecības modernizācija. Valsts cenšas saglabāt stabilitāti un ekonomisko izaugsmi, vienlaikus ieviešot sociālos un kultūras projektus.

Reliģija: Reliģija kļūst vairāk simboliska un individuāla. Tā tiek sapludināta ar ētikas un morāles principiem, kļūstot par personisku pārliecību. Baznīcas institucionālā ietekme samazinās, un sabiedrība arvien vairāk paļaujas uz zinātni un racionālu domāšanu.

Intelektuālie sasniegumi: Domātāji pēta cilvēka apziņu, psiholoģiju, morāli un iekšējo pasauli. Šīs idejas ietekmē literatūru, mākslu, teātri un kultūru kopumā. Radošie darbi kļūst vairāk subjektīvi, simboliski un emocionāli bagāti.

Zinātnes jomas: Psiholoģija, socioloģija un filozofija kļūst par respektētām zinātnes nozarēm. Zinātne pēta cilvēka uztveri, emocionālo dzīvi un sabiedrības struktūru, nodrošinot pamatu modernisma mākslai un literatūrai.

Atklājumi: Jauni materiāli, elektrība, rūpniecības inovācijas un transporta tehnoloģijas būtiski maina ikdienas dzīvi. Modernās rūpnīcas un infrastruktūra nodrošina ražošanas efektivitāti un pilsētu attīstību.

Arhitektūra: Jūgendstils ievieš plūstošas līnijas, dekoratīvus dabas motīvus, simboliskus elementus un ornamentus. Ēkas kļūst par mākslas objektiem, ne tikai funkcionālām būvēm. Arhitektūra apvieno estētiku ar modernu tehnoloģiju, radot jaunu vizuālo vidi pilsētās.

Tēliecība: Tēlniecībā dominē simboliski tēli, emocionāli un abstrakti motīvi. Skulptūras attēlo cilvēka iekšējo pasauli, sapņus un idejas. Mākslinieki eksperimentē ar formu, kustību un ekspresiju, veidojot emocionāli bagātus darbus.

Glezniecība: Simbolisms un postimpresionisms attēlo subjektīvo pieredzi, sapņus un emocijas. Māksla kļūst arvien abstraktāka, uzsverot emocionālo un simbolisko izteiksmi. Gleznas bieži attēlo cilvēka psiholoģisko un emocionālo pasauli, sagatavojot ceļu modernismam.

Teātris: Teātris kļūst psiholoģisks, simbolisks un emocionāli piesātināts. Izrādes pēta cilvēka iekšējos pārdzīvojumus, sabiedrisko mijiedarbību un urbanizācijas sekas. Modernisma idejas ienāk teātrī, veidojot jaunu dramaturģijas un izrāžu pieeju.

Mākslas stili un virzieni: Simbolisms un jūgendstils dominē visās mākslas jomās, uzsverot emocionālu, psiholoģisku un simbolisku izteiksmi. Modernisma tendences kļūst redzamas, sagatavojot ceļu 20. gadsimta avantgardām un jauniem mākslas meklējumiem.

# data[].attributes.headline
Agrīnais modernisms (19. gs. beigas – 20. gs. sākums)

# data[].attributes.subject
Agrīnais modernisms (19. gs. beigas – 20. gs. sākums)

# data[].attributes.body
Cilvēks: Agrīnā modernisma laikā cilvēks sāka vairāk domāt par savu individualitāti, emocijām un personīgo brīvību. Cilvēki vēlējās izglītoties, sasniegt panākumus un pielāgoties jaunajam pilsētas dzīves ritmam. Daudzi sāka interesēties par psiholoģiju, cilvēka apziņu un pašizpausmi.

Sabiedrība: Sabiedrībā notika strauja urbanizācija – cilvēki pārcēlās no laukiem uz pilsētām darba meklējumos. Veidojās jauna strādnieku šķira un pieauga vidusšķiras nozīme. Vienlaikus sabiedrībā pieauga sociālā nevienlīdzība un radās arodbiedrības, kas aizstāvēja strādnieku tiesības.

Valsts: Valstis arvien vairāk attīstīja rūpniecību, transportu un izglītības sistēmu. Daudzās Eiropas valstīs pieauga ekonomiskā konkurence un koloniju ietekme. Valsts kļuva modernāka, ieviešot tehnoloģijas un paplašinot pilsētu infrastruktūru.

Reliģija: Modernisma sākumā reliģijas ietekme sabiedrībā pakāpeniski samazinājās, jo cilvēki arvien vairāk uzticējās zinātnei un tehnoloģijām. Daudzi sāka apšaubīt tradicionālos reliģiskos uzskatus un meklēja jaunus skaidrojumus cilvēka dzīvei un pasaulei. Tomēr reliģija joprojām saglabāja nozīmīgu vietu daudzu cilvēku ikdienā un kultūrā.

Intelektuālie sasniegumi: Šajā periodā notika nozīmīgi atklājumi zinātnē, filozofijā un psiholoģijā. Zigmunds Freids izveidoja psihoanalīzes teoriju un pievērsās cilvēka zemapziņas izpētei. Viņš uzskatīja, ka cilvēka rīcību bieži ietekmē apspiestas emocijas un vēlmes. Filozofs Frīdrihs Nīče kritizēja tradicionālās morāles normas un uzsvēra indivīda spēku un brīvību.

Tehnoloģijas: Tehnoloģiju jomā tika pilnveidota elektrība, telefons, fotogrāfija un kino. Zinātnes attīstība radīja priekšstatu, ka cilvēce ieiet jaunā modernā laikmetā. Arvien vairāk cilvēku ieguva izglītību, lasīja avīzes un interesējās par kultūru un politiku.

Mākslas raksturojums: Mākslā mākslinieki sāka atteikties no klasiskajiem noteikumiem un vēlējās radīt ko pilnīgi jaunu. Viņus interesēja emocijas, cilvēka sajūtas, daba un modernā dzīve.

Impresionisms: Impresionisma mākslinieki centās attēlot gaismas un mirkļa iespaidus. Viņi bieži gleznoja dabā un izmantoja spilgtas krāsas un īsus otas triepienus.

Simbolisms: Simbolisma mākslinieki un rakstnieki izmantoja simbolus un alegorijas, lai attēlotu cilvēka emocijas, sapņus un garīgo pasauli.

Jūgendstils: Jūgendstilam raksturīgas plūstošas līnijas, dekoratīvi ornamenti un dabas motīvi. Šis stils parādījās arhitektūrā, interjerā un lietišķajā mākslā.

Raksturīgie simboli: Šo periodu raksturo vilcieni, rūpnīcas, elektriskās lampas, lielpilsētas, dekoratīvi jūgendstila ornamenti un greznas kafejnīcas.

# data[].attributes.headline
Avangarda modernisms (20. gs. sākums līdz Pirmajam pasaules karam)

# data[].attributes.subject
Avangarda modernisms (20. gs. sākums līdz Pirmajam pasaules karam)

# data[].attributes.body
Cilvēks: Cilvēki arvien vairāk aizrāvās ar moderno dzīvesveidu, tehnoloģijām un ātrumu. Individuālismam bija liela nozīme – cilvēki vēlējās būt moderni, izglītoti un sekot jaunākajām tendencēm. Tajā pašā laikā pieauga trauksme un spriedze par nākotni.

Sabiedrība: Sabiedrībā valdīja optimisms un ticība zinātnes progresam. Pilsētu dzīve kļuva dinamiska, attīstījās kino, prese un masu kultūra. Cilvēki biežāk iesaistījās politiskās kustībās un nacionālisma idejās.

Valsts: Eiropas valstis savā starpā konkurēja militārajā un ekonomiskajā jomā. Pieauga bruņošanās un politiskā spriedze starp lielvalstīm. Valstis centās kļūt spēcīgākas un ietekmīgākas pasaulē.

Reliģija: Reliģijas nozīme sabiedrībā turpināja mazināties, jo modernās zinātnes sasniegumi lika cilvēkiem citādi skatīties uz pasauli. Daļa sabiedrības joprojām ievēroja tradicionālās reliģiskās vērtības, bet arvien vairāk cilvēku pievērsās sekulārai domāšanai un modernām filozofiskām idejām.

Intelektuālie sasniegumi:

Šajā laikā Alberts Einšteins izstrādāja relativitātes teoriju, kas pilnībā mainīja priekšstatus par telpu, laiku un Visumu. Attīstījās aviācija – tika radītas pirmās lidmašīnas, kā arī pilnveidoti automobiļi un radio.

Zinātnieki un filozofi meklēja jaunus pasaules skaidrojumus. Sabiedrībā pieauga interese par psiholoģiju, cilvēka apziņu un modernām tehnoloģijām. Kino kļuva par jaunu mākslas un izklaides veidu.

Mākslas raksturojums: Avangarda modernisma mākslinieki vēlējās pilnībā lauzt vecās tradīcijas. Viņi eksperimentēja ar formām, krāsām un kompozīciju.

Kubisms: Kubisma mākslinieki priekšmetus sadalīja ģeometriskās figūrās un attēloja tos no vairākiem skatpunktiem vienlaikus.

Futūrisms: Futūristi apbrīnoja ātrumu, mašīnas, tehnoloģijas un moderno pilsētu kustību. Viņu darbos bieži attēlota dinamika un enerģija.

Ekspresionisms: Ekspresionisma mākslinieki uzsvēra cilvēka emocijas, trauksmi un psiholoģiskos pārdzīvojumus.

Raksturīgie simboli: Lidmašīnas, automašīnas, radio, rūpnīcu skursteņi, dinamiskas līnijas, ģeometriskas formas un modernās pilsētas.

# data[].attributes.headline
Kara un starpkaru modernisms (Pirmais pasaules karš un starpkaru periods)

# data[].attributes.subject
Kara un starpkaru modernisms (Pirmais pasaules karš un starpkaru periods)

# data[].attributes.body
Cilvēks: Pēc kara cilvēki bieži jutās nedroši, vīlušies un psiholoģiski traumēti. Daudzi zaudēja ticību progresam un tradicionālajām vērtībām. Cilvēki vairāk pievērsās savām emocijām, zemapziņai un eksistenciāliem jautājumiem.

Sabiedrība: Sabiedrībā valdīja ekonomiskās grūtības, bezdarbs un sociālā spriedze. Tajā pašā laikā attīstījās masu kultūra – kino, radio un reklāma kļuva par nozīmīgu ikdienas sastāvdaļu. Sabiedrībā pieauga bailes no jauniem konfliktiem.

Valsts: Daudzās valstīs pieauga totalitāro režīmu ietekme. Valdības centās kontrolēt sabiedrību ar propagandas palīdzību. Politiskā nestabilitāte un ekonomiskās krīzes ietekmēja valstu attīstību.

Reliģija: Pēc kara daudzi cilvēki apšaubīja reliģiju un tradicionālās vērtības, jo kara šausmas radīja vilšanos un nedrošību. Dažās valstīs reliģijas ietekme samazinājās, bet citās tā kļuva par mierinājuma un cerības avotu grūtos laikos.

Intelektuālie sasniegumi: Psiholoģija kļuva arvien populārāka, jo cilvēki vēlējās saprast cilvēka emocijas un kara radītās traumas. Attīstījās kino industrija, radio un masu komunikācijas līdzekļi.

Filozofi un rakstnieki pievērsās cilvēka vientulības, absurda un eksistences problēmām. Sabiedrībā pieauga interese par zemapziņu, sapņiem un cilvēka psiholoģiju.

Mākslas raksturojums: Mākslā bieži tika attēlotas kara sekas, cilvēka bailes un sabiedrības nestabilitāte.

Dadaisms: Dadaisma mākslinieki protestēja pret karu un tradicionālo kultūru. Viņu darbi bieži bija absurdi, ironiski un provokatīvi.

Sirreālisms: Sirreālisti pievērsās sapņiem, fantāzijai un zemapziņas tēliem. Mākslas darbos bieži tika attēlotas nereālas un savādas ainas.

Funkcionālisms arhitektūrā: Arhitektūrā galvenā nozīme bija funkcionalitātei. Ēkas tika veidotas vienkāršas, praktiskas un bez liekiem rotājumiem.

Raksturīgie simboli: Kara plakāti, gāzmaskas, ierakumu ainavas, melnbaltais kino, radioaparāti un minimālistiskas modernās ēkas.

# data[].attributes.headline
Vēlais modernisms (pēc Otrā pasaules kara)

# data[].attributes.subject
Vēlais modernisms (pēc Otrā pasaules kara)

# data[].attributes.body
Cilvēks: Pēc Otrā pasaules kara cilvēka ikdiena būtiski mainījās tehnoloģiju attīstības un ekonomiskās izaugsmes dēļ. Cilvēku dzīvē arvien lielāku nozīmi ieguva televīzija, radio, vēlāk arī datori un elektroniskās ierīces. Individuālisms kļuva par vienu no nozīmīgākajām sabiedrības vērtībām – cilvēki vēlējās izpaust savu personību, gaumi, uzskatus un dzīvesveidu. Pieauga interese par modi, populāro mūziku, kino un jauniešu kultūru, kas kļuva par svarīgu identitātes daļu.

Cilvēki arvien vairāk koncentrējās uz personīgajiem sasniegumiem, karjeru un materiālo labklājību. Dzīves kvalitāte uzlabojās – daudzās valstīs cilvēkiem bija pieejama sadzīves tehnika, automašīnas un moderni mājokļi. Vienlaikus modernā dzīve radīja arī psiholoģisku spriedzi, jo cilvēki arvien biežāk saskārās ar konkurenci, informācijas pārslodzi un atsvešinātību lielpilsētās. Cilvēks dzīvoja strauji mainīgā pasaulē, kur tehnoloģijas un mediji ietekmēja domāšanu, uzvedību un ikdienas paradumus.

Sabiedrība: Sabiedrība kļuva daudz urbanizētāka, tehnoloģiski attīstītāka un globalizētāka. Pilsētas turpināja augt, veidojās lieli dzīvojamo rajonu kompleksi un biznesa centri. Attīstījās masu kultūra, reklāma un izklaides industrija. Kino, televīzija un populārā mūzika kļuva par galvenajiem kultūras izplatīšanas līdzekļiem.

Masu mediji būtiski ietekmēja sabiedrības domāšanu, jo informācija kļuva pieejama daudz ātrāk nekā iepriekš. Cilvēki arvien vairāk sekoja reklāmām, populāriem zīmoliem un modes tendencēm. Patērētāju kultūra kļuva par vienu no galvenajām sabiedrības pazīmēm – cilvēki iegādājās automašīnas, sadzīves tehniku, televizorus un citas modernās preces.

Vienlaikus sabiedrībā pieauga jauniešu kustību un protestu nozīme. 20. gadsimta 60.–70. gados jaunieši protestēja pret kariem, sociālo nevienlīdzību un konservatīvām vērtībām. Attīstījās pilsoņu tiesību kustības, feminisms un dažādas sociālās reformas. Sabiedrība kļuva daudz atvērtāka un daudzveidīgāka.

Valsts: Valsts vēlajā modernismā kļuva par ļoti nozīmīgu ekonomikas, zinātnes un sociālās dzīves organizētāju. Daudzas valstis ieguldīja līdzekļus izglītībā, medicīnā, tehnoloģijās un infrastruktūrā. Tika būvēti ceļi, tilti, lidostas, metro sistēmas un modernas dzīvojamās ēkas.

Aukstā kara laikā pasauli ietekmēja konkurence starp ASV un PSRS. Abas lielvalstis centās demonstrēt savu militāro, tehnoloģisko un ekonomisko pārākumu. Tas izpaudās kosmosa sacensībā, bruņošanās procesā un propagandā. Valstis izmantoja zinātni un tehnoloģijas kā politiskās ietekmes instrumentu.

Daudzās valstīs tika veidotas sociālās aizsardzības sistēmas – veselības aprūpe, pensijas un bezdarba pabalsti. Valsts kļuva atbildīga par sabiedrības labklājību un ekonomisko stabilitāti. Vienlaikus totalitārajās valstīs valdība bieži kontrolēja informāciju, medijus un kultūru.

Reliģija: Vēlajā modernismā sabiedrība kļuva arvien sekulārāka, jo zinātne un tehnoloģijas ieņēma arvien nozīmīgāku vietu cilvēku dzīvē. Reliģijas ietekme uz politiku un ikdienu daudzviet samazinājās, īpaši Rietumeiropā. Cilvēki biežāk uzskatīja reliģiju par personīgu izvēli, nevis sabiedrības obligātu normu.

Tomēr reliģija saglabāja nozīmīgu vietu tradīcijās, svētkos un morālajās vērtībās. Daudzi cilvēki meklēja garīgumu ārpus tradicionālajām reliģijām, pievēršoties meditācijai, filozofijai vai alternatīvām garīgām kustībām. Dažās pasaules daļās reliģija joprojām bija ļoti nozīmīga politikas un kultūras sastāvdaļa.

Filozofija un sociālās zinātnes: Filozofijā cilvēki arvien vairāk pievērsās eksistenciālismam, postmodernismam un cilvēka identitātes jautājumiem. Filozofi analizēja cilvēka brīvību, vientulību, tehnoloģiju ietekmi un masu kultūras nozīmi. Sociologi un politologi pētīja globalizāciju, masu komunikāciju un patērētāju sabiedrību.

Psiholoģijā turpināja attīstīties cilvēka personības, uzvedības un zemapziņas pētījumi. Zinātnieki analizēja stresu, masu mediju ietekmi un cilvēka sociālo uzvedību.

Tehnoloģijas un datorzinātnes

Viena no svarīgākajām vēlās modernisma laikmeta jomām bija datoru un elektronikas attīstība. Tika radīti pirmie personālie datori, attīstījās mikroshēmas un informācijas tehnoloģijas. Datori pakāpeniski kļuva par svarīgu ikdienas, zinātnes un ekonomikas sastāvdaļu.

Attīstījās arī telekomunikācijas – satelīti, televīzijas tehnoloģijas un starptautiskie sakaru tīkli. Informācija kļuva pieejama daudz ātrāk, kas būtiski ietekmēja sabiedrību un ekonomiku.

Kosmosa izpēte: Kosmosa izpēte kļuva par vienu no svarīgākajiem laikmeta simboliem. 1969. gadā cilvēks pirmo reizi nokļuva uz Mēness, kas kļuva par milzīgu zinātnes un tehnoloģiju sasniegumu. Valstis attīstīja satelītus, kosmosa kuģus un astronomijas tehnoloģijas.

Kosmosa sacensība starp ASV un PSRS simbolizēja tehnoloģisko konkurenci un modernās pasaules iespējas.

Medicīna un bioloģija:

Medicīnā tika radītas jaunas vakcīnas, antibiotikas un ārstēšanas metodes. Attīstījās ķirurģija, diagnostika un medicīniskās tehnoloģijas. Cilvēku dzīves ilgums palielinājās, jo uzlabojās veselības aprūpe un sanitārija.

Bioloģijā zinātnieki pētīja ģenētiku, cilvēka organismu un slimību izplatību. Šie sasniegumi būtiski ietekmēja sabiedrības veselību.

Fizika un inženierzinātnes: Fizikā attīstījās kodolenerģija un elektronika. Tika radītas jaunas tehnoloģijas rūpniecībai, transportam un komunikācijai. Inženieri būvēja modernus tiltus, debesskrāpjus, metro sistēmas un lidmašīnas.

Mākslas raksturojums: Māksla vēlajā modernismā kļuva ļoti daudzveidīga un eksperimentāla. Mākslinieki atteicās no stingriem noteikumiem un izmantoja dažādas tehnikas, materiālus un idejas. Māksla bieži atspoguļoja tehnoloģiju laikmetu, masu kultūru, politiku un cilvēka psiholoģiju.

Abstraktais ekspresionisms: Mākslinieki centās attēlot emocijas ar abstraktām formām, līnijām un spontāniem otas triepieniem. Gleznās dominēja krāsu enerģija un subjektīva izpausme.

Popārts: Popārta mākslinieki izmantoja reklāmu, komiksu, kino un populārās kultūras tēlus. Viņi attēloja masu sabiedrību un patērētāju kultūru.

Opārts un minimālisms: Daļa mākslinieku izmantoja ģeometriskas formas, optiskus efektus un ļoti vienkāršas kompozīcijas.

Tēlniecība: Tēlniecībā tika izmantoti metāls, plastmasa, stikls un citi moderni materiāli. Mākslinieki radīja abstraktas, monumentālas un eksperimentālas formas.

Teātris un kino: Teātris kļuva eksperimentāls, psiholoģisks un simbolisks. Kino attīstījās par vienu no ietekmīgākajiem mākslas veidiem pasaulē. Filmas bieži pievērsās sociālām problēmām, zinātniskajai fantastikai un cilvēka psiholoģijai.

Mūzika: Mūzikā attīstījās rokmūzika, džezs, elektroniskā mūzika un dažādi avangarda virzieni. Mūzika kļuva par nozīmīgu jauniešu kultūras sastāvdaļu.

Arhitektūra: Vēlajā modernismā arhitektūrā dominēja funkcionalitāte, vienkāršība un modernu materiālu izmantošana. Arhitekti izmantoja stiklu, tēraudu un betonu, lai radītu lielas un modernas ēkas.

Tika būvēti debesskrāpji, biznesa centri, lidostas un plaši dzīvojamie rajoni. Arhitektūra atspoguļoja tehnoloģiju laikmetu un urbanizāciju. Modernisma arhitektūrā ēku forma bieži tika pakārtota funkcijai, tāpēc ēkas bija vienkāršas un praktiskas.

Daudzās pilsētās parādījās stikla torņi, metro sistēmas un moderni tilti. Arhitektūra simbolizēja progresu, ekonomisko spēku un nākotnes sabiedrību.

Raksturīgie simboli: Televizori, reklāmas plakāti, neona gaismas, satelīti, kosmosa kuģi, datori, debesskrāpji, automašīnas, popkultūras tēli, lielpilsētas un modernās tehnoloģijas kļuva par vēlās modernisma kultūras galvenajiem simboliem.