# data[].attributes.location_name
Біла Церква, Київська область

# data[].attributes.headline
Біла Церква, Київська область

# data[].attributes.subject
Біла Церква, Київська область

# data[].attributes.location_name
Кременчук, Полтавська область

# data[].attributes.headline
Кременчук, Полтавська область

# data[].attributes.subject
Кременчук, Полтавська область

# data[].attributes.location_name
Чабани, Київська область

# data[].attributes.headline
Чабани, Київська область

# data[].attributes.subject
Чабани, Київська область

# data[].attributes.attachment_link.title
БУДИНОК НА ПРОДАЖ КИЇВСЬКА ОБЛАСТЬ С. ЧАБАНИ

# data[].attributes.location_name
Полтава, Полтавська область

# data[].attributes.headline
Полтава, Полтавська область

# data[].attributes.subject
Полтава, Полтавська область

# data[].attributes.location_name
Львів, Львівська область

# data[].attributes.headline
Львів, Львівська область

# data[].attributes.subject
Львів, Львівська область

# data[].attributes.body
дуже смачно готують

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Кіхтенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Найбільша «Реберня» у Львові на Стрийській

# data[].attributes.attachment_link.description
Це третій заклад цього формату у Львові

# data[].attributes.location_name
Біла Церква, Київська область

# data[].attributes.headline
Біла Церква, Київська область

# data[].attributes.subject
Біла Церква, Київська область

# data[].attributes.location_name
Обухів, Київська область

# data[].attributes.headline
Обухів, Київська область

# data[].attributes.subject
Обухів, Київська область

# data[].attributes.location_name
80056 Ерколано, Неаполь, Італія

# data[].attributes.headline
Перший у світі музей піци

# data[].attributes.subject
Перший у світі музей піци

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Усім відомо, що саме Італія є батьківщиною піци і саме тут з'явилася перша піца із доставкою. Тому було б логічно, як би перший музей піци з'явився в Італії, але у нашому світі не все підвладне законам логіки.

Дійсно, в італійському місті Ерколано, що знаходиться недалеко від Неаполя, у 2016 році був відкритий музей історії піци. Він знаходиться в стайні старовинного замку. Архівні документи та фотографії, давні рецепти, а також відгуки знаменитостей і рекомендації кращих шеф-кухарів - все це можна побачити в цьому цікавому місці.

Але перший музей піци був відкритий ще у 2012 році за тисячі кілометрів від Італії - в американському місті Філадельфія. Його створив Браян Дваєр (Brian Dwyer), який потрапив до Книги рекордів Гіннесса як людина, що володіє найбільшою колекцією предметів, пов'язаних з піцою.

ЯК ВСЕ ПОЧИНАЛОСЯ?

Американець почав збирати свою колекцію багато років тому, ще під час навчання в коледжі. Це були найрізноманітніші предмети: вінілові диски з піснями про піцу, комікси, книги, магніти, пазли.

Коли в колекції вже налічувалося більше сотні предметів, Браян вирішив подати заявку до книги рекордів Гіннеса. Це рішення принесло хлопцю популярність, адже про нього заговорили на телебаченні та в інтернеті.

Після такого успіху Браян подумав: "А чому б не відкрити музей піци?". І швидко взявся за його створення. Вже через деякий час сотні експонатів переїхали з полиць кімнати Браяна до музею.

ЧОМУ ВАРТО ВІДВІДАТИ МУЗЕЙ "PIZZA BRAIN"?

Зараз в музеї знаходиться вже понад 500 найрізноманітніших експонатів, пов'язаних з піцою: книги, комікси, пазли, магніти, одяг з принтами піци, іграшки, сувеніри, предмети побуту в формі піци, картинки, плакати, постери, інсталяції з піцою та багато чого іншого.

До речі, в Pizza Brain Museum можна не тільки подивитися на експонати, а і придбати щось напам'ять у сувенірній крамниці. А якщо під час відвідин музею у вас розіграється апетит - тут можна відразу поласувати смачною піцою. Звичайно, не в самому музеї, а у піцерії, що знаходиться поруч. До речі, власником закладу є також Браян Дваєр.

Крім того, Pizza Brain Museum - це не просто музей-ресторан, але ще і місце, де збираються цікаві люди для обговорення творчих проектів. Дизайн музею, ідеї щодо його оформлення та їх втілення - результат взаємодії багатьох творчих людей, які люблять піцу.

Тому якщо під час відвідин музею у вас з'являться ідеї, як поліпшити або доповнити інтер'єр - обов'язково скажіть про них організаторам. Не виключено, що найближчим часом ваші пропозиції будуть втілені в життя.

"НЬЮ-ЙОРКУ НЕ ПОТРІБЕН ПОДІБНИЙ ЗАКЛАД, А ФІЛАДЕЛЬФІЇ ПОТРІБЕН"

Річ у тім, що Браян родом з Нью-Йорку і логічно було б відкрити музей і піцерію саме там, а не перевозити стільки експонатів в інше місто. Але хлопець має свою думку з цього приводу, про що він і сказав під час інтерв'ю.

Цікаво, що у 2018 році в Нью-Йорку все ж створили музей піци. Його засновником став Карім Рама. Тут на відвідувачів чекають смішні фотозони, кімната з величезними сталактитами з моцарели та гітара в формі шматка піци.

Тож, тепер ви в курсі, де можна побачити цікаві експонати, пов'язані з піцою. Звичайно, дивитися - це добре, але скуштувати піцу - ще краще. Тому залишається одне питання: де найкраща піца у Полтаві? На щастя, ми знаємо відповідь - в KAIFUI sushi&pizza. Тож замовляй найкращу піцу Полтави та кайфуй!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
советы водителям

# data[].attributes.attachment_link.title
Перший у світі музей піци

# data[].attributes.attachment_link.description
Усім відомо, що саме Італія є батьківщиною піци і саме тут з'явилася перша піца із доставкою. Тому було б логічно, як би перший музей піци з'явився в Італії,

# data[].attributes.location_name
Венеція, Італія

# data[].attributes.headline
Венеціанський карнавал

# data[].attributes.subject
Венеціанський карнавал

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Венеційський карнава́л ( італ. Carnevale di Venezia) - традиційний карнавал, який щорічно відбувається в італійському місті Венеції в тиждень перед великим постом і закінчується за 40 днів до Великодня в жирний вівторок. Це костюмоване свято з урочистою ходою, виступами і виставами акторів, невід'ємним атрибутом учасників якого є носіння масок і яскравих костюмів.

Венеційський карнавал, традиція проведення якого має 900-річну історію, вважається найелегантнішим, найзагадковішим та найвишуканішим у світі.

Карнавал, розпис Дж.Тьєполо, Villa Vallmarana, Віченца, 1757

Карнавал веде своє походження зі старожитних звичаїв - давньоримських язичницьких свят сатурналій, які справлялися на честь римського бога Сатурна після збирання врожаю, впродовж яких скасовувалися всі умовності і кожен веселився, на свій смак і розсуд. Ці свята супроводжувалися масовими гуляннями. Саме звідси походять також карнавальні маски - під час сатурналій рабам дозволялося сидіти за одним столом зі своїми хазяїнами, а з метою ганебного"зняття" станової нерівності задля загальних веселощів усі учасники святкування приховували свої обличчя за масками.

Ототожнення карнавалу з проводами зими, як і сама́, власне, назва свята, пов'язані з Католицькою Церквою, яка прагнучи долучити дохристиянські традиції до нової віри, використала давнє свято для підготовки християн до найдовшого в році посту - Великого Посту перед Великоднем. А назва з італійської буквально означає "прощавай, м'ясо" ( carne vale) або карнавал.

Вважається, що саме з Венеції карнавал поширився в інших містах Італії та Європи, а тоді вже і у світі в цілому. Перша ж документальна згадка про Венеційський карнавал датується 1094 роком. 1296 року Сенат Венеційської республіки офіційно встановив останній переддень великого посту святковим днем.

Аж до кінця XVIII століття Венеційський карнавал лишався головною подією в культурному житті міста, хоча з індустріалізацією у XIX столітті цікавість до нього занепала. Втім, саме в цей час Венеційський карнавал стає широко відомим у світі, він мав і має за сучасності значний вплив на світову культуру і мистецтво - від театра та образотворчого мистецтва і до літератури та кіно.

У ХХ столітті, не в останню чергу завдяки комерціалізації та залученню міжнародного туризму, венеційський карнавал переживає свою "другу молодість", ставши однією з основних туристичних принад міста і навіть країни.

Венеційський карнавал в умовах Середньовіччя був невеликою в часі перервою від релігійних, а нерідко і моральних обмежень і норм. У час святкового шалу ніщо не здавалось занадто сміливим, кричущим або й ганебним.

Для участі у Венеційському карнавалі єдиною обов'язковою умовою було бути в масці. Венеційські маски вирізняються неабиякою вишуканістю, таємниці і художня майстерність виготовлення яких коріняться, як у народній, так і професійній традиціях. У добу пізнього Середньовіччя у Венеції носіння карнавальних масок набуло такої популярності, що їх почали надягати і в будні, чим нерідко користувалися різного штибу злодії. Саме це спонукало Церкву заборонити носіння карнавальних масок не в святкові дні. А в 1608 році в місті навіть видали декрет, за яким чоловіки за носіння в повсякденному житті масок каралися двома роками тюремного ув'язнення і стягненням солідного штрафу, а жінок за це ж правопорушення привселюдно сікли різками. Маска і карнавальний костюм, в першу чергу, персонажів італійської комедії дель арте ( Арлекіно, П'єро, Панталоне, Коломбіна тощо) є основними атрибутами дійства.

Венеційські маски робилися зі шкіри, тканини або за допомогою оригінальної техніки . Спочатку маски, очевидно, були простішими, ніж тепер, щодо дизайну та декору, і крім симовлічного, нерідко мали і практичне призначення. У теперішній час маски, які продовжують виготовляти вручну, часто дуже багато декоровані, оздоблені сріблом або золотом, біжутерією, стразами, пір'ям тощо, відтак вони є доволі коштовними.

Венеційська баута

Основні види венеційських карнавальних масок:

Бау́та (італ. Baùta) - маска, зазвичай білого кольору, що покривала все обличчя з чітко випнутим виступом для носа і надбровних дуг, вирізами для очей, але "без рота". Оскільки баути утруднювали споживання їжі і поцілунки, подеколи їх виготовляли лише до рівня рота.

Морре́та (італ. Moretta) - маска овальної форми, що покривала все обличчя, зазвичай з оксамиту, часто чорного кольору, нерідко з довершенням у формі пір'їни. Вважається, що маску вперше виготовили у Франції, але у Венеції вона швидко набула популярності. Маска була "жіночою", тобто її носили переважно жінки. Окрім свят її надягали, вирушаючи на таємні побачення.

Ла́рва (італ. Larva) - типова і найпоширеніша венеційська овальна маска, зазвичай білого кольору, на все обличчя з невеликим отвором для рта, яку носили з трикутним капелюхом і плащем.

За традицією, венеційський карнавал відкривається давнім міським святом - Святом Марій, тобто дівчат ( італ. Festa delle Marie), яке присвячене напівлегендарному врятуванню венеційських панянок з рук істрійських піратів. Першого ж дня відбувається знаменита театралізована маскарадна хода, що бере старт з площі святого Марка.

У дні карнавалу Венеція стає суцільною театральною сценою, на якій усі є одночасно й акторами, і глядачами. Просто на вулицях актори дають вистави в стилі комедії дель-арте, акробати, жонглери та інші циркачі показують свою майстреність, увесь час повсюдно лунають постріли петард і хлопавок, на учасників сипляться справжні хмари конфетті. Увечері небо над містом спалахує від феєрверків. З вулиць свято переміщується в численні палаццо Венеції, де місцеві аристократи дають костюмовані бали, учасникі яких теж у масках.

венеційському карнавалу від Середньовіччя були притаманні феєрична обстановка і піднесений, а нерідко і фрівольний найстрій, що здавна вабили гостей до Венеції в дні його проведення.

На Венеційському карнавалі, 18 лютого 2007 року

Починаючи від 1990-х років, навіть попри деякі обмеження з боку місцевої влади, до Венеції у дні святкування карнавалу прибувають понад мільйон туристів, левова частка яких із закордону. Зберігаючи в цілому традиції минувшини, а саме костюмовану ходу, народні гуляння, виступи аматорських і професійних колективів, концерти і вистави, як на театральній сцені, так і на міських площах і вулицях, а головне, неповторну атмосферу веселого і безтурботного свята, організатори карнавалу останнім часом привнесли низку нових традицій. Так, 1996 року венеційський карнавал отримав власний гімн, який спеціально написав відомий французький кутюрьє П'єр Карден.

Однією із "звабинок" венеційського карнавалу став т.зв. "політ янгола" - з купола базиліки Святого Марка (заввишки 70 метрів) просто в юрбу на площі линвою спускається "янгол", насправді спеціально запрошений гість (наприклад, 2008 року ним був репер Куліо із США, а 2009 - Марґеріта Міссоні, онука відомого італійського дизайнера моди Оттавіо Міссоні). Політ янгола - своєрідна данина шани стародавнім венеційським акробатам, які в минулому виконували свої трюки нерідко з ризиком для життя. Взагалі прижилася практика запрошувати відомих гостей (митців, письменників, шоуменів) на венеційський карнавал, в т.ч. і для постановки окремих проектів, організації майстер-класів, виставок тощо. Почесним гостем карнавалу в 2009 році став лауреат Нобелівської премії з літератури Даріо Фо, який представив 20 тисячам глядачів на площі святого Марка свою знамениту виставу "Містерія-буф" - замальовки сцен з історії та культурного життя Венеції впродовж віків.

Новим напрямком під час проведення Венеційського карнавалу є обрання провідної теми свята, що нерідко носить соціальний або загальнолюдський контекст. Так у рамках карнавалу в 2009 році, центральною темою якого було обрано "Шість відчуттів на шести стежинах" (до 5 традиційних, зір, слух, смак, нюх та дотик, організатори додали ще й розум), проводилось тематичне дійство "Діалог у темряві", головними героями якого стали незрячі люди, що виступили в ролі поводирів для зрячих.

Карнавал 2020-го року було скасовано через спалах коронавірусу, на 23 лютого у Венеції було зафіксовано 2 випадки захворювання.

# data[].attributes.attachment_link.title
Венеційський карнавал - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Венеційський карнава́л ( італ. Carnevale di Venezia) - традиційний карнавал, який щорічно відбувається в італійському місті Венеції в тиждень перед великим постом і закінчується за 40 днів до Великодня в жирний вівторок. Це костюмоване свято з урочистою ходою, виступами і виставами акторів, невід'ємним атрибутом учасників якого є носіння масок і яскравих костюмів.

# data[].attributes.location_name
Піза, Італія

# data[].attributes.headline
Пізанська вежа

# data[].attributes.subject
Пізанська вежа

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Піза́нська ве́жа - частина ансамблю міського собору Собор Санта Марія Ассунта в Пізі. Вежа є дзвіницею собору і примикає до його північно-східного кута. Знаменитий соборний ансамбль в Пізі - шедевр середньовічної італійської архітектури. Вежа відома тим, що сильно нахилена.

Висота вежі становить 56 метрів, діаметр - 15 метрів, діаметр фундаменту 19,6 метра. На вершину вежі ведуть сходи з 294 сходинок, піднявшись якими на саму гору, можна оглянути всю околицю. Всесвітньо відомий вчений Галілей використовував Пізанську вежу для своїх дослідів. З останнього її поверху він кидав різні предмети, щоб довести, що швидкість падіння не залежить від ваги тіла, що падає.

Собор Санта Марія Ассунта та Пізанська вежа

Створення комплексу почалося в 1063 році, коли на околиці міста, на зеленій галявині, була закладена будівля ансамблю міського собору, що включив біломармуровий п'ятинефний собор, дзвіницю і баптистерій-хрещальню. Першим будівельником храму був архітектор Бускетто, ймовірно, виходець з Греції. На це указують як прізвище майстра, так і запропонована ним композиція собору, висхідна до ідей візантійської архітектури V століття[джерело? ]. Після 1118 року будівництво Пізанського собору продовжив майстер Райнальдо. Він подовжив головний неф будівлі та звів фасади. Саме йому належить оформлення головного фасаду собору у вигляді декількох рядів легких, витончених напівкруглих аркад. У Тоскані не було заведено прикрашати фасади церков скульптурою, і Райнальдо облицьовував фасад білим і чорним, з сіро-блакитним відтінком, каменем з мармуровими інкрустаціями. В основному будівництво Пізанського собору було завершено в 1150-х роках. Така порівняно швидка споруда пояснюється тим, що майстри не витрачали час на зведення складних кам'яних зведень: перекриття центрального нефа виконане дерев'яним. Над порталами поміщені барвисті мозаїчні панно. Інтер'єр собору прикрашають позолочена стеля і численні мармурові скульптури.

Будівництво дзвіниці ("Пізанської вежі") було почато 9 серпня 1173 року майстрами Вільгельмом (Гульєльмо) з Інсбрука і Бонанно Пісано. Побудувавши перший поверх заввишки 11 метрів і два колонадні кільця, Бонанно виявив, що дзвіниця відхилилася від вертикалі на чотири сантиметри. Майстер припинив роботу і зник з міста.

Час від часу роботу з будівництва відновлювали, і до 1233 року було побудовано всього чотири поверхи. Лише через сто років після початку будівництва, в 1275 році, міська влада знайшла сміливця, який ризикнув продовжити зведення дзвіниці.

Коли архітектор Джованні ді Сімоне відновив роботи, відхилення верхнього карниза вежі від вертикалі становило 50 сантиметрів. Ризик був дуже великий. Тому, закінчивши п'ятий колонадний поверх, він припинив роботу. У 1350 році, коли відхилення від вертикалі становило вже 92 сантиметри, за роботу взявся архітектор Томазо ді Андреа. Він підвів наступний поверх із сторони, похилої, на 11 сантиметрів, а дзвіницю "завалив" убік, протилежну нахилу. Лише після цього він поставив над вісьмома ярусами вежі дзвіницю з бронзовим дзвоном. Через 164 роки будівництво вежі було завершено. Вона виявилася укороченою на чотири поверхи і без даху. А за задумом перших архітекторів перший поверх її повинен бути високим, потім 10 поверхів з балконами, 12-й поверх - дзвіниця, а вінчати кампанелу повинен був дах. Загальна висота вежі передбачалася 98 метрів.

Протягом наступних чотирьох століть на вежі було встановлено сім дзвонів, найбільший важив більше ніж 3600 кг. Однак до початку XX століття найважчі дзвони перестали використовувати, бо вважалося, що їх рух може потенційно погіршити стійкість башти.

Існують різні припущення, що пояснюють причини нахилу нещасливої вежі. Дослідники допускають можливість, що Бонанно, мабуть, використовував насоси для відкачування води, чого у жодному випадку не можна було робити. Оскільки він будував круглу споруду, насоси, мабуть, були в центрі вежі - подалі від стін. Відкачана вода стікала в один бік - у напрямі річки Арно. Також є версії, що Бонанно просто зекономив на фундаменті, щоб збільшити свій заробіток, або заклав частину фундаменту на твердому ґрунті, а частину на м'якому.

В 1911 році було зафіксовано, що вершина нахиляється на 1,2 мм в рік. У 2006 році вершина вежі була відхилена на 5,3 м від центру.

З 1990 року через побоювання, що будь-якої миті може статися обвал вежі масою 14 500 тонн, до неї перестали пускати туристів.

Останніми роками багато архітекторів були сильно стурбовані тим, що кут нахилу вежі став дуже великим і існував величезний ризик, що в один день вежа просто звалиться. Саме тому останнім часом проводилася низка заходів, які дозволяли утримати вежу від подальшого падіння. Так з 1994 року від падіння її утримували спеціальні свинцеві противаги. А у 2001 році були завершені роботи з профілактики від можливого падіння Пізанської вежі. Розпочати роботи спонукало обвалення менш відомої падаючої вежі в місті Павія в 1989 році, коли під завалами загинуло четверо осіб.

У червні 2007 року було закінчено роботи зі зменшення відхилення вежі. Міжнародна група рятувальників Пізанської вежі прибрала з північної сторони вежі 70 тонн ґрунту, що призвело до повороту спорудження в цей бік. Рух контролювався за допомогою 600 тонн свинцевого баласту-противаги у вежі та системи металевих тросів, що закріплювали визначну пам'ятку. Проєкт обійшовся у 20 мільйонів доларів. У результаті робіт удалося на 45 сантиметрів зменшити відхилення верхівки вежі. Таким чином падаюча вежа повернулася до положення 1838 року. Інженери очікують, що вежа залишиться стабільною протягом наступних 200 років.

У світі налічується близько 300 веж, які також мають нахил. Це:

Але нахил усіх цих споруд невеликий та не несе загрози падіння.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пізанська вежа - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Піза́нська ве́жа - частина ансамблю міського собору Собор Санта Марія Ассунта в Пізі. Вежа є дзвіницею собору і примикає до його північно-східного кута. Знаменитий соборний ансамбль в Пізі - шедевр середньовічної італійської архітектури. Вежа відома тим, що сильно нахилена. Висота вежі становить 56 метрів, діаметр - 15 метрів, діаметр фундаменту 19,6 метра.

# data[].attributes.headline
Музей макарон

# data[].attributes.subject
Музей макарон

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Год появления: 1889.

Паста - один из главных национальных символов Италии, о котором можно узнать много нового и интересного, посетив Музей макарон в Риме. Гости музея смогут узнать массу секретов приготовления настоящих итальянских макарон, расскажут им и о том, как в давние времена местные жители заготавливали пасту впрок. В музее представлена очень интересная коллекция фотографий, на которых запечатлены выдающиеся блюда из пасты, а также люди, которые с аппетитом поглощают эти блюда.

Музей макарон в Риме будет интересен и приверженцам здорового питания, они узнают о том, как правильно готовить и есть пасту, чтобы не испортить фигуру. Открытие удивительного музея состоялось еще в 1889 году, в настоящее время экспозиция музея размещается в одиннадцати просторных залах. Кухонные принадлежности, с помощью которых более ста лет назад местные хозяйки готовили домашнюю пасту, открытки и почтовые марки с изображением макарон, интересные исторические документы и старинные рецепты приготовления пасты - все эти и многие другие удивительные экспонаты могут увидеть посетители Национального (во всех смыслах слова) музея макарон.

Одна из главных идей римского музея - пролить свет на истинную историю появления популярного продукта. Более чем за сто лет в его стенах была собрана уникальная коллекция старинных рукописей, из которых можно узнать, что первыми на планете готовить пасту стали вовсе не итальянцы, а древние греки. Итальянцы свершили другой кулинарный прорыв, они научились сушить макароны и заготавливать их впрок. Далее - Музей марихуаны

Музей хлеба, Россия

Музей марихуаны, Нидерланды

Туристические окрестности National Museum of Pasta: Среди точек развлечений , стоит порекомендовать грандиозный водный парк Zoomarine раскинувшийся в 26.8 километрах. Ценителям сказок Италии и всего мира обязательно понравится тематический парк Luneur в трех минутах на авто. Национальный музей макарон соседствует с крупным зоопарком Италии Bioparco di Roma, можете отправиться туда на экскурсию.

Дальше - больше. Знаменитый торговый квартал Рима Via del Corso, находящийся рядышком, стоит посетить для закупок. Обратите внимание на близлежащий ( пять минут езды на автомобиле) замечательный исторический монумент Италии - дворцовый ансамбль Palazzo dei Conservatori. Кроме того, если цените древности, обследуйте шато Castel Sant'Angelo, стоящее поодаль на удалении каких-то трех километров. Уникальнейший природный парк Гватемалы La ENEA ждет вас для прогулок в нескольких километрах от National Museum of Pasta. Помимо этого, до легендарной галереи художественного искусства Рима Capitoline Museums - пять минут езды. Пользуясь случаем, вероятно было бы интересно обследовать и уникальный собор Рима Chiesa di Santa Maria Liberatrice в 700 метрах. Ну и наконец, проголодавшись, загляните в кафе Мишлен Stazione di Posta, оно находится в нескольких минутах ходьбы от National Museum of Pasta. Заказать столик вы можете с помощью вебсайта www.stazionediposta.eu.

Национальный музей макарон - интерактивная карта

Полезные учреждения рядом

Ближайший банкомат/ATM пункт: 'Venanzo Mattei Distributore Api' находится в 0.18 км ( см. маршрут на карте).

Пункт проката авто: 'Europe Driver Service' в 1.03 км ( на карте).

Заправочная станция: 'Stazione di servizio (Api)' в 0.16 км

Супермаркет/продуктовый магазин: 'Iafrancesco Guido' в 0.24 км

Паркинг, автопарковка: 'Tucci Antonio' в 0.23 км

Аптека: 'Farmacia Marchetti - Giaquinto Dott. Paolo Emilio' в 0.37 км

Участок полиции: 'Ex Comando I Gruppo Guardia Di Finanza Roma' в 0.28 км

Кафе-ресторан: 'La Dogana Food' в 0.11 км

ЖД станция: 'Porta S. Paolo' в 0.49 км

# data[].attributes.attachment_link.title
Национальный музей макарон | Серия 'Самые странные музеи мира ' | OrangeSmile.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Национальный музей макарон, Италия из серии OrangeSmile.com 'Редкостные коллекционеры. Самые странные и необычные музеи'