# data[].attributes.headline
Зима (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.subject
Зима (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВІД АВТОРА Перейти до Змісту частини "Зима"
Ця книга написана вже тут, на чужині, але матеріяли для неї я почав збирати в Україні з 1937-го року і продовжував робити це до початку 1943-го. Перебуваючи з 1944 по 1948-й рік у Німеччині, я продовжував записи фолкльорного та етнографічного матеріялу від людей, які разом зі мною перебували в таборах робітників зі Сходу і в таборах для переміщених осіб.

Беручися за опис українських народніх звичаїв, я ставив перед собою завдання створити суцільний образ народньо-календарних звичаїв протягом цілого року. Для створення такого образу моїх записів та спостережень було недостатньо, а тому я звертався і до відповідної наукової літератури, перелік якої читач знайде в кінці книги.

Вся моя праця про народньо-календарні звичаї розподілена за порами року, а саме: І-ша частина - " Зима", ІІ-га - " Весна", ІІІ-тя - " Літо" і ІV-та - " Осінь ".

З нагоди виходу в "Українському Видавництві" (Мюнхен) перших двох частин " Звичаїв нашого народу " я вважаю своїм приємним обов'язком з щирою подякою згадати тут наших, нині вже покійних, вельми авторитетних етнографів і фолкльористів - проф. Л. Білецького та проф. 3. Кузелю, які в свій час переглянули текст цієї праці і дали цінні вказівки щодо її поліпшення.

Щиро дякую і всім тим особам, що безкористовно допомагали збирати фолкльорні та етнографічні матеріяли вже тут, на еміграції. Сердечно дякую і тим, хто спричинився до виходу цієї праці в світ.

Олекса Воропай
2-го лютого 1958 року, Лондон.

* * *
ЗВИЧАЇ - СКАРБ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ
(Замість вступу)
Перейти до Змісту частини "Зима"
Кожна нація, кожен народ, навіть кожна соціяльна група має свої звичаї, що виробилися протягом багатьох століть і освячені віками.

Але звичаї - це не відокремлене явище в житті народу, це - втілені в рух і дію світовідчуття, світосприймання та взаємини між окремими людьми. А ці взаємини і світовідчуття безпосередньо впливають на духову культуру даного народу, що в свою чергу впливає на процес постання народньої творчости. Саме тому народня творчість нерозривно зв'язана зі звичаями народу.

Звичаї народу - це ті прикмети, по яких розпізнається народ не тільки в сучасному, а і в його історичному минулому.

Народні звичаї охоплюють усі ділянки громадського, родинного і суспільного життя. Звичаї - це ті неписані закони, якими керуються в найменших щоденних і найбільших всенаціональних справах. Звичай а також мова - це ті найміцніші елементи, що об'єднують окремих людей в один народ, в одну націю. Звичаї, як і мова, виробилися протягом усього довгою життя і розвитку кожного народу.

В усіх народів світу існує повір'я, що той хто забув звичаї своїх батьків, карається людьми і Богом. Він блукає по світі, як блудний син, і ніде не може знайти собі притулку та пристановища, бо він загублений для свого народу.

У нашого, українського народу існує повір'я, що від тих батьків, які не дотримуються звичаїв, родяться діти, що стають вовкулаками.

Вовкулака - це завжди понурий, завжди чимось незадоволений чоловік; в день святого Юрія він перекидається вовком, бігає разом з іншими звірами по лісі і має лише опасок на своїй довгій кудлатій шиї; а в день зимового Миколи він знову перекидається чоловіком. Вовкулака, бувши в людській постаті, до церкви не ходить, з людьми не вітається і звичаїв людських не знає.

Наш великий поет Тарас Шевченко, звертаючись до України, як до матері, що вічно страждає, питається:

Чи ти рано до схід-сонця
Богу не молилась?
Чи ти діточок непевних
Звичаю не вчила?

Як бачимо з цих слів Шевченка, не вчити своїх дітей звичаїв - це такий же великий гріх для матері, як і гріх не молитися Богові.

Наша Україна велика. Українці розселені на багатьох сотнях кілометрів від Кубані по Сян і ще донедавна були розірвані різними державними кордонами. Живе на Україні 45 мільйонів людности, які, на щастя, мають більше звичаєвих особливостей спільних, ніж різних.

Коли ми почнемо приглядатися, то побачимо, що звичаї нашого народу на диво між собою близькі. Хто його знає, чи не є саме ця близькість звичаїв тим цементуючим матеріялом, що перемагає своєю міццю всі інші сили, які працюють на руйнування єдности нашого народу.

Усна народня творчість також може служити клясичним прикладом єдности між усіма українськими землями. Ця спільність мови та звичаїв завжди була тими вузлами, які зв'язували наш народ, коли він був штучно поділений державними кордонами. Не випадково в Україні існує повір'я, що духи всіх дітей - живих і мертвих, забутих і без вісти пропалих - на Святий Вечір злітаються до своїх матерів на таємну вечерю, і ніякі віддалі, кордони, кам'яні мури і залізні брами цьому перешкодити не можуть.

Як бачимо, звичаєвий обряд " Святої Вечері " символічно об'єднує всіх людей, що належать до одного народу, однієї нації.

Ми, українці, нація дуже стара, і свою духову культуру наші пращури почали творити далеко до християнського періоду на Україні. Разом із християнством Візантія принесла нам свою культуру, але саме свою культуру, а не культуру взагалі. У нас на Україні вже була національна культура, і Володимир Великий тільки додав християнську культуру до своєї рідної, батьківської культури.

Зустріч Візантії з Україною - це не була зустріч бідного з багатим; це була зустріч якщо не рівних, то близьких потугою, але різних характером культур. Ще й тепер ми маємо у своїх звичаях і народній усній творчості ознаки зустрічі, поєднання староукраїнської, дохристиянської і християнської культур. Але ми до цього вже так звикли, що іноді не можемо розпізнати, де кінчається в народніх звичаях староукраїнське і де починається християнське. Бо староукраїнські традиції ввійшли у плоть і кров наших звичаїв, і тепер ми собі не уявляємо Різдва без куті, Великодня - без писанки, Святої Тройці - без клечання, навіть називаємо це останнє свято "Зеленими Святами". Всі ми відзначаємо свято Купала, на "Введіння" закликаємо щастя на майбутній рік, на "Катерини" кличемо долю, а на "Андрія" хто з нас не кусав калети і яка дівчина не ворожила, чи вийде заміж цього року? Нарешті, діти, бавляться весною, співають:

"А ми просо сіяли, сіяли,
Ой, дід-Ладо, сіяли, сіяли..."
Співають подібне і дівчата, ведучи хоровід:
"Ой, дід, дід і Ладо..."

Все це - наша дохристиянська культура, наша найстарша традиція. Кутя - це символ урожаю, писанка - це символ народження весняного сонця. Зеленим гіллям наші предки охороняли своє житло від нечистих духів, що прокидаються (так вони вірили) разом із воскресінням природи - від русалок, лавок, перелесників...

Купало - це типове дохристиянське свято з усіма староукраїнськими атрибутами. Ладо - це поганський бог кохання і розмноження.

На час, у який ми тепер святкуємо Різдво Христове, колись, ще до християнства на Україні припадало свято зимового повороту сонця. Це був час ворожіння на майбутній рік; а тому ми і тепер маємо в різдвяних звичаях цілу низку дохристиянських елементів, що мали своїм призначенням накликати добрий урожай у наступнім році, багатство і добробут у дім господаря, щасливі лови для мисливця, весілля для дівчини та щасливу мандрівку для парубка - дружинника князя або й самого княжича. Всі стихійні сили природи умиротворяються та закликаються, щоб не діяли на шкоду людям і худобі.

Про все це співається в колядках, що були відомі далеко ще до початку християнських часів на Україні. Це виявляється і у звичаєвих обрядах, як ось: дванадцять полін, дванадцять святвечерніх страв, закликання на вечерю мороза, вовка, чорної бурі та злих вітрів, дідух на покутті, сіно на столі.

Всі ці рухи, дії і слова, що на перший погляд не мають ніякого значення в житті людини, віють на серце кожного з нас чаром рідної стихії і є для душі живущим бальзамом, який сповнює її могутньою силою.

"Звичаї нашого народу" - Зима
Фото взято з відкритих джерел мережі Інтернет, текст скановано з паперових носіїв.
Всі права належать авторам. Тексти надано виключно для ознайомлення. Придбайте книжки в магазинах.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зима (олекса воропай “звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса воропай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї українського народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї нашого народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народньо-календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народні календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічний нарис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічні нариси

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські легенди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські міфи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські перекази

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські пісні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські байки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські загадки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скоромовки для дикції

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Зима (Олекса Воропай "Звичаї нашого народу")

# data[].attributes.attachment_link.description
ВІД АВТОРА Перейти до Змісту частини "Зима" Ця книга написана вже тут, на чужині, але матеріяли для неї я почав збирати в Україні з 1937-го року і продовжував робити це до початку 1943-го. Перебуваючи з 1944 по 1948-й рік у Німеччині, я продовжував записи фолкльорного та етнографічного матеріялу від людей, які разом зі мною перебували в таборах робітників зі Сходу і в таборах для переміщених осіб.

# data[].attributes.headline
Весна (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.subject
Весна (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перейти до Змісту частини "Весна"

Разом з пробудженням природи від зимового сну на нашій землі, в Україні, починається цикл народніх весняних свят, пов'язаних з стародавніми мітами та віруванням, супроводжених піснями, іграми та хороводами.

Народ наш у своїх казках створив чудовий образ весни - гарної молодої дівчини з вінком квітів на голові. Вона, ця дівчина-весна - бажаний і довгожданий гість, її закликають дівчата піснями-веснянками, її зустрічають діти з дарами - солодким печивом у вигляді пташок, її уособлює найкраща з дівчат напередодні св. Юрія, "Ляля" або "Леля", що одягає на себе білу вишиту сорочку, кладе на голову вінок з весняних квітів, оперізується "зеленим" поясом з трави і квітів і роздає дівчатам дари - вінки, що вістять весілля.

Народній образ весни - це образ краси, сили і надії.

Головним святом весняного циклу є Великдень - найбільше християнське свято нашої Батьківщини, коли ми з глибокою вірою в серці висловлюємо слова: "Воскресне Україна!"

Хороводи дівчат, "вулиця" сільської молоді, забави дітей, зустріч птахів, що повертаються з вирію, травневі свята і нарешті "зільник" - чарівна казка нашої старовини. Все це - українська весна, голос предків наших, дорога поезія нашої Батьківщини.

"Звичаї нашого народу" - Весна
Праці автора з ділянки етнографії та фолкльору
1. "Вогні в церкві". Українські народні леґенди, записані в Україні в 1942-1943 рр. Авґсбурґ (Німеччина), 1946. Стор. 16.
2. "Українські народні танці". Етнографічний нарис. 29 ілюстрацій на окремих вкладках з підписами українською, німецькою та англійською мовами. Стор. тексту 32. Авґсбурґ, 1946.
3. "Ясир". З німецької неволі. Стор. 64. На чужині, 1947.
4. "Звичаї нашого народу". Етнографічний нарис. Різдвяні свята (скорочений текст). Малюнки Василя Залуцького. Стор. 34 (фотодрук). Авґсбурґ.
5. "Звичаї нашого народу". Великодні свята (скорочений текст). Малюнки Василя Залуцького. Стор. 32 (фотодрук). Авґсбурґ. Примітка: на всіх цих працях підпис - Олекса Степовий.
6. "Українські народні приповідки". Впорядкував Олекса Воропай. Лондон, 1952. Стор. 64.
7. "Українські народні загадки". Олекса Воропай. Видання "Меркуріюс пресc". Лондон, 1954-1955. Стор. 56.
Фото взято з відкритих джерел мережі Інтернет, текст скановано з паперових носіїв.
Всі права належать авторам. Тексти надано виключно для ознайомлення. Придбайте книжки в магазинах.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
весна  (олекса воропай “звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса воропай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї українського народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї нашого народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народньо-календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народні календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічний нарис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічні нариси

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські легенди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські міфи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські перекази

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські пісні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські байки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські загадки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скоромовки для дикції

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Весна (Олекса Воропай "Звичаї нашого народу")

# data[].attributes.attachment_link.description
Перейти до Змісту частини "Весна" Разом з пробудженням природи від зимового сну на нашій землі, в Україні, починається цикл народніх весняних свят, пов'язаних з стародавніми мітами та віруванням, супроводжених піснями, іграми та хороводами. Народ наш у своїх казках створив чудовий образ весни - гарної молодої дівчини з вінком квітів на голові.

# data[].attributes.headline
Літо (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.subject
Літо (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перейти до Змісту частини "Літо"
Вся праця " Звичаї нашого народу" (народно-календарні звичаї) розподіляється на чотири частини за порами року: " Зима", " Весна", " Літо" й " Осінь". У 1958-му році в "Українському видавництві" (Мюнхен) вийшов перший том цієї праці, до якого ввійшли " Зима" й " Весна". До другого тому, що виходить тепер, входять дві інші частини: " Літо" й " Осінь ".

З нагоди виходу в світ другого тому " Звичаїв нашого народу " я вважаю за свій приємний обов'язок подякувати тим людям доброї волі, котрі в приватних листах до мене, або на сторінках української преси, висловили свої завваги та дали відповідні оцінки двом першим частинам першого тому цієї праці. Об'єктивні та здебільшого прихильні оцінки нашого громадянства дали мені добрий поштовх і заохочення продовжувати працю над вивченням та дослідженням звичаїв нашого народу, в наслідок чого й з'являється оцей другий том. Щиро дякую всім тим добродіям, котрі спричинилися до виходу в світ цієї праці.

О. Воропай / Травень, 1964, Англія.

"Звичаї нашого народу" - Літо
Фото взято з відкритих джерел мережі Інтернет, текст скановано з паперових носіїв.
Всі права належать авторам. Тексти надано виключно для ознайомлення. Придбайте книжки в магазинах.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літо  (олекса воропай “звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса воропай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї українського народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї нашого народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народньо-календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народні календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічний нарис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічні нариси

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські легенди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські міфи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські перекази

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські пісні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські байки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські загадки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скоромовки для дикції

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Літо (Олекса Воропай "Звичаї нашого народу")

# data[].attributes.attachment_link.description
Перейти до Змісту частини "Літо" Вся праця " Звичаї нашого народу" (народно-календарні звичаї) розподіляється на чотири частини за порами року: " Зима", " Весна", " Літо" й " Осінь". У 1958-му році в "Українському видавництві" (Мюнхен) вийшов перший том цієї праці, до якого ввійшли " Зима" й " Весна".

# data[].attributes.headline
Осінь (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.subject
Осінь (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перейти до Змісту частини "Осінь"
Вся праця " Звичаї нашого народу" (народно-календарні звичаї) розподіляється на чотири частини за порами року: " Зима", " Весна", " Літо" й " Осінь".
У 1958-му році в "Українському видавництві" (Мюнхен) вийшов перший том цієї праці, до якого ввійшли " Зима" й " Весна". До другого тому, що виходить тепер, входять дві інші частини: " Літо" й " Осінь ".

З нагоди виходу в світ другого тому " Звичаїв нашого народу " я вважаю за свій приємний обов'язок подякувати тим людям доброї волі, котрі в приватних листах до мене, або на сторінках української преси, висловили свої завваги та дали відповідні оцінки двом першим частинам першого тому цієї праці. Об'єктивні та здебільшого прихильні оцінки нашого громадянства дали мені добрий поштовх і заохочення продовжувати працю над вивченням та дослідженням звичаїв нашого народу, в наслідок чого й з'являється оцей другий том. Щиро дякую всім тим добродіям, котрі спричинилися до виходу в світ цієї праці.

О. Воропай
Травень, 1964, Англія.

"Звичаї нашого народу" - Осінь

Праця " Звичаї нашого народу" має за завдання створити суцільний образ народньо-календарних звичаїв протягом цілого року. Два томи цієї праці розподіляються на чотири частини за порами року; по дві частини в кожному томі. Том перший починається вступом " Звичаї - скарб українського народу", а потім іде перша частіша - " Зима", що охоплює період від початку нового господарського року, весь цикл Різдвяних свят, включно з новорічними звичаями, й кінчається днем Петра Вериги.

Частина друга - " Весна" - після вступної статті " Днесь весна красується..." починається описом Стрітення, коли за народнім віруванням, "зима зустрічається з літом"; охоплює ця частина весь період зустрічі весни й кінчається Великодними святами.

Том другий починається частиною третьою - " Літо", де описано весняне поминання мертвих ( Радуниця й Проводи), день святого Юрія, " Симонове зело", Зелені свята, свято Івана Купала й кінчається " Обжинками" та днем святої Мокрини.

Частина четверта - " Осінь" - починається днем пророка Іллі, в нім описуються всі свята осіннього циклу та кінчається мисливськими оповіданнями в зв'язку з днем Михайла Архистратига.

Серед використаних матеріялів значне місце займають нові записи народніх оповідань, зібрані самим автором. В роботі показаний щільний зв'язок народніх звичаїв з багатою і різноманітною природою української землі. При нагоді автор порівнює українські народні звичаї зі звичаями інших європейських народів і показує культурну спорідненість нашого народу з народами Західньої Европи.

* * *
Фото взято з відкритих джерел мережі Інтернет, текст скановано з паперових носіїв.
Всі права належать авторам. Тексти надано виключно для ознайомлення. Придбайте книжки в магазинах.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
осінь  (олекса воропай “звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса воропай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї українського народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
звичаї нашого народу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народньо-календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народні календарні звичаї

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічний нарис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
етнографічні нариси

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські легенди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські міфи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські перекази

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські пісні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські байки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські загадки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скоромовки для дикції

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Осінь (Олекса Воропай "Звичаї нашого народу")

# data[].attributes.attachment_link.description
Перейти до Змісту частини "Осінь" Вся праця " Звичаї нашого народу" (народно-календарні звичаї) розподіляється на чотири частини за порами року: " Зима", " Весна", " Літо" й " Осінь". У 1958-му році в "Українському видавництві" (Мюнхен) вийшов перший том цієї праці, до якого ввійшли " Зима" й " Весна".

# data[].attributes.headline
Український народній одяг (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.subject
Український народній одяг (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.title
Український народній одяг (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”)

# data[].attributes.attachment_link.description
Українські легенди. Олекса Воропай. Звичаї нашого народу. Етнографічні нариси. Народньо-календарні звичаї. Український народній одяг (Олекса Воропай “Звичаї нашого народу”).

# data[].attributes.headline
Олекса Воропай (Олексій Іванович Воропай)

# data[].attributes.subject
Олекса Воропай (Олексій Іванович Воропай)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Воропай Олексій Іванович (9 листопада 1913, Одеса - 20 липня 1989) - український біолог, етнограф і письменник, фольклорист в еміграції.

Біографія (згідно Вікіпедії)

Народ. 9 листопада 1913 р. у м. Одеса. Студіював агрономію в Уманському сільськогосподарському інституті, проте був виключений із цього закладу. Закінчив Московську аграрну академію (1938). У 1940-1941 рр. навчався на філологічному факультеті Одеського університету. З 1944 р. в еміграції, спочатку перебував у Аусбурзі. Працював у бібліотеці Британського музею (Лондон). В 1957 році здобув звання доктора Слов'янської Етнології. В 1961 році захистив дисертацію на звання доктора природничих наук. Помер 1999 р. у Лондоні.

Біографія (згідно www.ukrcenter.com)

Олекса Воропай добре відомий в Україні як автор " Звичаїв нашого народу ", однaк серед його творчого доробку є книжки, майже не відомі сучасному українському читачеві. Середних "Вогні в церкві", "Українські народні лeгенди", "Ясир", "Українські народні загадки", "В дорозі на Захід", "Пригоди Марка Чубатого". Більшість цих книжок в Україні ніколи не друкувалась. 1953 року О. Воропай видав у Лондоні невелику, трохи більше 40 сторінок, книжку "В дев'ятім крузі" - одне з перших у світі документальних свідчень про Голодомор 1932/1933 рр. Завдяки перевиданню 1954 року англійською мовою, робота стала широко відомою. Так, Роберт Конквест у праці "Терор голодом" 37 разів посилався на книжку Воропая.

Відомо, що Олекса Воропай народився в Одесі 9 листопада 1913 року. Дитинство минуло в селі на Херсонщині. Батько хлопчика походив з аристократичного роду. 1919 року був змушений емігрувати, залишивши родину в скрутному становищі. Закінчивши сільськогосподарський технікум, Олекса Воропай працював агрономом на Вінниччині, де його і застав Великий Голод. Спогади про ті часи Олекса проніс крізь усе життя і вже на чужині описав, що бачив. Голодомор став болем його серця ще й тому, що 1933го року померла мати Олекси.

Епіграфом до книжки Воропай взяв вірш Юрія Клена "Терцини":

Вважай на магію страшних чисел.
Ось пекло, це землі частина шоста,
А край зелених верб і пишних зел,
Що скрізь його покрила вже короста,
-Останній в пеклі круг, дев'ятий круг.

1944 року Олекса Воропай з Одеси через Поділля, Галичину, Польщу виїхав до Німеччини. Почались роки поневірянь у таборах переміщених осіб (ці часи Воропай детально описав у книжці "В дорозі на Захід"). 1948 року родина Воропая переїхала до Англії. 1961го в Мюнхені О. Воропай захистив докторську дисертацію.

У 60-70 роки праці з етнології принесли йому визнання не лише в середовищі української еміграції, а й у науковому світі Європи, його роботи друкували у США, Канаді, Франції, Німеччині, Англії. Помер Олекса Воропай 1989, а за два роки в Україні побачила світ його головна праця "Звичаї нашого народу". Час повернення більшості праць Олекси Воропая ще не настав, але Одеська "Просвіта" зробила крок на цьому шляху.

Був членом таких наукових організацій:

Інституту Біологів Великої Британії;

Ботанічного Товариства Великої Британії;

Королівського Інституту Антропологів (і Етнографів) Великої Британії;

Доцент Катедри Етнографії Українського Вільного Університету;

Керівник секції Етнографії Української Вільної Академії Наук (УВАН) в Мюнхені.

Головніші друковані праці
З української етнографії:

"Ясир" - народня творчість в німецькій неволі. 1947. Друге доповнене видання. Лондон, 1966.

Українські народні приповідки. Лондон, 1952.

Українські народні загадки. Лондон, 1955.

Звичаї нашого народу. Том І. Мюнхен, 1958.

Звичаї нашого народу. Том II. Мюнхен, 1966.

Етноґрафія - наука про націю. "Визвольний Шлях", Лондон, 1963.

З природознавства:

Цілюще зілля. "Визвольний Шлях", Лондон 1963-64.

Процеси видотворення в концепції Д. Т. Лисенка. "Визвольний Шлях", Лондон, 1965.

Генетика і мічуринський напрямок в біології. "Визвольний Шлях", Лондон, 1965.

Повісті і спогади:

„В дорозі на Захід: шоденник утікача" (1970),

В дев'ятім крузі. Спогади про 1933 рік. Лондон, 1953.

Пригоди Марка Чубатого. Лондон, 1954.

The Ninth Circle. London, 1954.

Джерела - Вікіпедія, www.ukrcenter.com

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса воропай (олексій іванович воропай)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олекса воропай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олексій іванович воропай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські легенди

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські міфи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські перекази

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські пісні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські казки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські байки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські загадки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скоромовки для дикції

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.title
Олекса Воропай (Олексій Іванович Воропай)

# data[].attributes.attachment_link.description
Воропай Олексій Іванович (9 листопада 1913, Одеса - 20 липня 1989) - український біолог, етнограф і письменник, фольклорист в еміграції. Біографія (згідно Вікіпедії) Народ. 9 листопада 1913 р. у м. Одеса. Студіював агрономію в Уманському сільськогосподарському інституті, проте був виключений із цього закладу. Закінчив Московську аграрну академію (1938). У 1940-1941 рр.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Разом з пробудженням природи від зимового сну на нашій землі, в Україні, починається цикл народніх весняних свят, пов'язаних з стародавніми мітами та віруванням, супроводжених піснями, іграми та хороводами.

Народ наш у своїх казках створив чудовий образ весни - гарної молодої дівчини з вінком квітів на голові. Вона, ця дівчина-весна - бажаний і довгожданий гість, її закликають дівчата піснями-веснянками, її зустрічають діти з дарами - солодким печивом у вигляді пташок, її уособлює найкраща з дівчат напередодні св. Юрія, "Ляля" або "Леля", що одягає на себе білу вишиту сорочку, кладе на голову вінок з весняних квітів, оперізується "зеленим" поясом з трави і квітів і роздає дівчатам дари - вінки, що вістять весілля.

Народній образ весни - це образ краси, сили і надії.

Головним святом весняного циклу є Великдень - найбільше християнське свято нашої Батьківщини, коли ми з глибокою вірою в серці висловлюємо слова: "Воскресне Україна!"

Хороводи дівчат, "вулиця" сільської молоді, забави дітей, зустріч птахів, що повертаються з вирію, травневі свята і нарешті "зільник" - чарівна казка нашої старовини. Все це - українська весна, голос предків наших, дорога поезія нашої Батьківщини.

# data[].attributes.attachment_link.title
Весна (Олекса Воропай "Звичаї нашого народу" уривок) - МегаЗнайка

# data[].attributes.attachment_link.description
Разом з пробудженням природи від зимового сну на нашій землі, в Україні, починається цикл народніх весняних свят, пов'язаних з стародавніми мітами та віруванням, супроводжених піснями, іграми та хороводами. Народ наш у своїх казках створив чудовий образ весни - гарної молодої дівчини з вінком квітів на голові.

# data[].attributes.headline
19 січня - БОГОЯВЛІННЯ ГОСПОДНЄ - ВОДОХРЕЩА 

# data[].attributes.subject
19 січня - БОГОЯВЛІННЯ ГОСПОДНЄ - ВОДОХРЕЩА 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
19 січня - БОГОЯВЛІННЯ ГОСПОДНЄ - ВОДОХРЕЩА | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай | Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Олекса Воропай «Звичаї українського народу». Великдень.

# data[].attributes.subject
Олекса Воропай «Звичаї українського народу». Великдень.

# data[].attributes.attachment_link.title
ВИВЧАЄМО ТРАДИЦІЇ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ РАЗОМ…Олекса Воропай «Звичаї українського народу». Великдень.

# data[].attributes.headline
КОЛЯДА | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай

# data[].attributes.subject
КОЛЯДА | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
КОЛЯДА | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай | Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Зелені свята. Трійця. П’ятидесятниця. Народні традиції та звичаї

# data[].attributes.subject
Зелені свята. Трійця. П’ятидесятниця. Народні традиції та звичаї

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У 2022 році Трійця відзначається 12 червня.

Свята Трійці відзначається через 50 днів після Воскресіння Христа. Тому свято також називають П'ятидесятницею. Після Воскресіння учні перебували в радості. Наступні 40 днів Христос приходив до своїх учнів, коли вони були поодинці і разом. На їх очах Іісус взлетів над землею, начебто переконуючи, що в кінці існування світу він зійде на землю таким же чином, як і відійшов на небо - тобто зійде з небес. Прощаючись із ними, Христос пообіцяв послати їм Святого Духа від Бога. Учні не зрозуміли, що це означає, однак повірили його слову. Вони не припиняли сподіватися, і очікували чуда від Христа, кожного дня збираючись в домі на горі Сіон для молитви. Так збулося пророцтво "Вийде від Сіону закон, і слово Господа із Єрусалиму". Можна сказати, що той дім, де збиралися учні Христа, став першим храмом на землі. Біля того самого дому знаходилася і оселя апостола Іоанна Богослова - улюбленого учня Іісуса. З ним, згідно заповіту Христа, залишилася і його мати - Діва Марія, яка стала надією всіх віруючих.

У той далекий день, більше двух тисяч років тому, справа обстояла наступним чином. На десяту добу після Воскресіння, саме у день іудейского свята першої жниви, в той час, коли Діва Марія і учні Христа перебували у храмі (тому самому домі на горі Сіон), в три часи після полудня, в повітрі відчувся якийсь шум, нагадуючий той, що супроводжує бурю. У повітрі з'явилися язики пламені. Але це був не той вогонь, що опалює, який ми можемо спостерігати в повсякденному житті. Той самий вогонь, який зійшов на перший на землі храм, був тієї ж природи, що і благодатний вогонь, який сходить в Єрусалимі на Великдень - він був дуже ярким, таким, як і фізичний, але не обпалював. Спершу язики вогню носилися над головами учнів Христа, а потім спустилися на них. В той же час, коли вогонь спустився на голови Діви Марії і апостолів, вони відчули у собі щось незвичайне - те, що не можна виразити словами. Ті почуття просто неможливо описати людською мовою. Тоді вони всі і зрозуміли, що мав на увазі Христос, говорячи про Святого Духа. Але на цьому ще не все - як виявилося, Діва Марія і апостоли здобули цінній дар - можливість говорити на усіх мовах світу. Це було необхідно, адже апостоли повінні були проповідувати християнство по всієй планеті - а як це можна було зробити, не знаючи мов інших країн?

Що собою являли Зелені свята до привнесення християнської традиції? Яка насправді давня народна ритуально-обрядова складова? У чому насправді суть цього свята і як до нього правильно підготуватися говоримо з Людмилою Костенко, старшим науковим співробітником Музею народної архітектури та побуту НАН України.

Трійця відзначається на сьомий тиждень після Великодня ще називається Зеленими святами.
Під час Зелених свят цвіте жито і, за народними віруваннями, прокидаються і виходять із води русалки. Люди прикрашають свої житла гілками дерев, встелюють підлоги у хатах пахучими травами, а на вікнах чіпляють обереш від русалок.
Починається зелений тиждень з четверга. В цей день дівчата йдуть поле, в левади, в ліс і там "завивають" вінки. Плетуть їх із конвалій, док, чебрецю, васильків і не забувають про полин - від русалок.
У п'ятницю жінки збирають цілющі трави і росу, якою лікують хворі очі.
У суботу прикрашають зіллям хати і двори.
У клечану неділю вся громада рушає до церкви. Після обідні веселі гурти дівчат та хлопців водять хороводи, співають пісень. Так гуляють аж до самої ночі.
Перший четвер після Трійці називається Русалчиним Великоднем. За легендами та віруваннями, русалки - це дівчата, котрі під час купання втопилися. В цей день вночі вони виходять з води, гойдаються на вітах дерев, розчісують своє довге волосся і водять хороводи під місячним сяйвом. Небезпечно зустріти їх у цей час живій людині - залоскочуть насмерть, затягнуть під воду. Тільки дуже сміливі дівчата беруть із собою полин, любисток та м'яту і рушають до русалок з проханням допомогти у коханні.
Більше тижня мають волю русалки, а тоді відбуваються їхні проводи. Дівчата збираються разом на полі, частують русалок смачним обідом, а тоді просять їх піти. Проводами русалок закінчується це свято.

В час пори запашної
По квітучій весні
Свято Трійці Святої
Відзначаєм три дні.

За матеріалами: Вадим Бойко, Анастасия Стельмах. "Свята українського народу". Видавництво "Діса-Плюс", 2010, стор. 54 - 57.
(з книги "Звичаї нашого народу")
Тиждень перед Трійцею тепер називається "зеленим", "клечальним" або "русальним", а три останні дні цього тижня і три перші дні троїцького тижня називаються "Зеленими Святами".

В час Зелених Свят цвіте жито й за народнім віруванням, прокидаються мерці, виходять з води русалки. Люди квітчають свої житла клечанням і встеляють пахучими травами; дівчата завивають вінки.

Наш опис Зелених Свят розподіяляється на такі окремі розділи: "Завивання вінків", "Клечальна субота", "Клечальна неділя", або "П'ятидесятниця", "Русалки", "Проводи русалок", "Поминання мертвих".

Зелений тиждень починається з четверга. В цей день дівчата йдуть на поля, в левади, чи в ліс і там "завивають вінки - на всі святки" і при цьому співають:

Ой, зів'ю вінки та на всі святки,
Ой, на всі святки, усі празнички,
Бо в саду весна розвивається,
Дочка батька дожидається:
"Ой, мій батеньку, мій голубчику,
Ти прибудь сюди хоч на хвилечку,
В мене в тинові під ворітеньки
Синє море все розливається,
Ой, не море ж то розливається,
Пани-гетьмани із'їжджаються...

В деяких місцевостях України дівчата ходять по селах з вінками на голові. Вінки в'ють з конвалії, незабудьок, васильку, чебрецю, вплітають і полин. Ставлять стіл під березою, а на стіл - випивку і закуску. Серед закуски завжди є смажена яєшня.

По деяких селах, переважно в східніх районах України, довго зберігався звичай завивати березку. Найповніший запис цього звичаю ми знаходимо в Терещенка з села Березівки на Саратовщині. В четвер із самого ранку дівчата печуть пироги, ріжні солодощі, готують яешню. В полудень починається головна дія. Подвір'я, куди дівчата зійшлися, чисто виметене. Посеред двору стоїть зрубана молода деревина, а під нею - горщик із водою. Дівчата ходять по дворі або сидять на лавах, на призьбі... Кілька хлопчаків тримають у руках заготовлену їжу, а інші - відра з пивом на палицях. Одна з дівчат відділяється від гурту, підходить до дерева й перекидає горщик з водою, а потім бере дерево в руки й заспівує пісню... З її голосом з'єднуються голоси інших. Ворота відчиняються і весь гурт, оточивши дівчину з деревом, рухається по вулиці в напрямку до лісу. В лісі розстеляють обрус, ставлять їжу і питво. Сідають навколо й починають їсти й пити. По закінчені пиру дівчата розсипаються по лісі й вибирають одну з березок для завивання на ній вінків. Якщо дівчат багато, то вибирають кілька березок такої величини, щоб можна було дістати гілля, стоячи під деревом. Розділившись по двоє, кожна пара з гілля берези в'є собі один вінок, не відриваючи гілок від дерева. Як вінок уже готовий, кожна пара кумується: одна одній через вінок дає жовту крашанку. Обмінявшись крашанками, цілуються крізь вінок. Після цього приступають до вибору старшої куми: скручують свої хустки, кидають їх вгору і чия хустка підлетить вище, та з дівчат і буде старшою кумою.

В Білорусі на другий день Зеленого тижня, в березових гаях, дівчата в'ють вінки, а потім їх розвішують по деревах, співаючи:

Завивши вінки, дівчата стрибають під деревом, і б'ючи в долоні співають:

В неділю, в день Тройці, дівчата ворожать про довговічність батьків, сестер, братів і наречених. Ворожіння відбувається при розвиванні вінків: чий вінок ще не засох, тому довго жити. Отже, вінки були сплетені на батька, матір, сестру, брата й нареченого. Зів'ялі вінки кидають у воду: як попливе - щастя, а як потоне - біда!

На Харківщині та на Полтавщині в Зелений тиждень дівчата водили колись "тополю"; для цього вони збиралися до гурту, вибирали з-поміж себе найвищу на зріст дівчину, яка й повинна була зображати "тополю". Дівчина піднімала руки догори, з'єднувала їх над головою; на руки їй надівали намисто, стрічки, барвисті хустки, - все це так було рясно поначіплювано, що з-під тих оздоб голови майже не було видно. Груди і стан теж оздоблювалися різнобарвними хустками. Та не завжди "тополя" мала зв'язані руки й не завжди піднімала їх догори над головою; частіше біля пліч прикріпляли дві палички, а над головою їх зв'язували під гострим кутом, і вже на ці палички чіпляли барвисті оздоби.

Вбравши так "тополю", дівчата водили її не тільки по селу, а й по полях, де в той час колосяться жита. Зустрівши людей, "тополя" їм низько вклонялася, а господарі частували дівчат і давали подарунки "тополі на стрічки".

Стояла тополя край чистого поля;
Стій, тополенько, не розвивайся,
Буйному вітрові не піддавайся...

В Пінському повіті, в Білорусі, теж у Зелений тиждень, дівчата водили "куща". Ролю того "куща" грала дівчина, з ніг до голови уквітчена зеленим гіллям і квітами.

Водячи "куща" від хати до хати, дівчата співають:

Привели куста
Да й из зельоного клону;
Дай нам, пане,
Хоть по золотому,
Да выкоть, пане,
Три бутылки горілки ...

Далі йдуть пісні про майбутнє весілля, або про побажання доброго врожаю .

На передодні дня святої Тройці, в суботу ранком, до схід сонця, дівчата й молодиці йдуть на левади або в поля рвати запашне зілля: чебрець, полин, любисток, канупер, татарське зілля. Ввечорі цього ж дня квітчають свої хати зеленим гіллям клену, липи, ясеня та осики. Перед дверима будівель, на воротях, а також і в загороді, де ночує скот, ставлять гілля зеленої осики.

Гілля й молоді деревця, зрубані в цей день для оздоби двору й хати, називаються клеченням, а весь тиждень перед святою Тройцею,- клечальним, зеленим або русальним.

В клечальну суботу вносять на ніч до хати зрубану осичку, а ранком дивляться: якщо листя залишилося зеленим, хоч би й зів'яло за ніч, - всі в родині доживуть до наступної клечальної суботи; якщо ж листя почорніє, то буде мрець у хаті .

"В задушну суботу вечором ідуть парубки і ґазди... рубають галузи з лип і мають хижі і весь будинок. Вінці закладають худобі на роги в задушну суботу по полудні. Так замаєна худоба іде вечором домів" *9.

В Англії в XVI-му і XVII-му століттях першого дня травня ранком хлопці й дівчата з музиками і співами йшли до лісу й теж ламали гілля, збирали квіти, а повернувшись додому, квітчали двері й вікна своїх будівель.

З цими європейськими звичаями цікаво порівняти й індійські звичаї. Так, у Гіндукуші, на початку дощового періоду, коли відбуваються посіви, з села посилають двох дівчат, щоб принесли з лісу гілку священного дерева чілі (chilli). Прийшовши до лісу, дівчата обливають дерево вином і олією; після цього відламують від нього гілку. Цю гілку вони приносять у село й кладуть на камінь, на березі струмка. Починається жертвопринос перед священною гілкою. Звичайно, для цього вбивають цапа. Після жертвоприносу відбуваються танці й народні ігрища.

Як бачимо, внесення гілки священного дерева з лісу в село, а потім і до хати, - відбувається в індійців з особливими врочистостями і має на меті забезпечити врожай хліба і плодовитість тварин. Дуже ймовірно, що й наші звичаї - вносити зелень в село, а потім до хати, - теж колись були зв'язані з накликанням багатства і врожаю.
* * *
Стародавні слов'яни, наші предки, молилися деревам, а особливо дупляним; поклонялися березам, липам, дубам. Під захистом предковічних лісів слов'яни виконували свої таємничі обряди. Крім того, вони мали священні дерева на полях, дорогах і поміж селами. Найсвятішим вважався старий дуб; ніяка жертва не була принесена без того, щоб не оздобити її гіллям священного дуба. Найважливіші обряди виконувалися під дубами або липами. У наших сусідів, стародавніх германців, навіть суди відбувалися під липами; у прусів під липами запалювалися вогні в честь бога весни Ліґо; у литовців липа була присвячена богині Лайлю. Західні слов'яни своєму верховному богові присвячували дерево ясень. У чехах, вже після введення християнства, ще довго існував звичай шанувати священні дерева, на Зелені Свята нарід ходив до тих дерев відбувати жертвопринос. Князь Брячислав ці обряди знищив у році 1093-му, та проте ще й досі існує звичай у тій країні - на Зелені Свята збирати квіти й плести вінки; це, звичайно, роблять дівчата. В четвер у зелений тиждень і наші дівчата йдуть у ліс, на поля та в левади, збирають квіти та завивають вінки.

Вінки, як оздоба, - це теж залишок звичаїв стародавнього світу. Грецькі й римські жреці накладали собі на голови вінки під час жертвоприносу. Вінки були сплетені з тих дерев, які присвячувалися божествам. Звідси пішов звичай увінчувати дубовими вінками відомих, заслужених людей, як от переможців на олімпійських грах; тих, що осягнули великих успіхів у мистецтві, чи в науці та в громадських доброчинствах. Після смерти пам'ятники й могили цих людей обсипалися квітами й обкладалися вінками. Отже, за великі успіхи та доброчинства рівняли людей з божествами; увінчаний лаврами муж таким чином вважався надприродньою істотою.

Вінки в українських народніх обрядах також є символом великої пошани, а також і символом молодости й чистої, незаплямованої краси. За народнім звичаєм дівчина, що втратила невинність, не може одягнути на голову вінок. Крім того, вінок з живих квітів, за народньою уявою, - це оборона від злої напасти.

Неділя Зеленого тижня називається клечальною неділею, або П'ятидесятницею - це п'ятдесятий день після Великодня.

Ось як описує Олександер Терещенко цей святковий день в українському селі середини ХІХ-гo століття. "Там куди не подивишся - все і скрізь зеленіє. Біля порога хати поставлені зелені дерева; перед вікнами - зелень, тини також уквітчані зеленим гіллям. Увійдеш у білу чисту хату - і там запашна зелень. На покутті стоїть зелене кленове дерево, що відтіняє собою стіл, накритий білою скатеркою. На столі хліб-сіль, за образами - бузок і гвоздики; на стінах і на стелі теж бузок і гвоздики. Долівка встелена травою, а серед трави є запашний чебрець і гіркий полин від чародійства. В полив'яних горнятах і глечиках, що стоять на вікнах і на столі, красуються пивонії, лілеї, фіялки, пижма і боже дерево. Перед іконами жевріє лямпадка або воскова свічечка, тьмаве світло якої ледве пробивається крізь густу зелень рослинности. Все це навіває на серце й почуття радости, і почуття благоговіння.

Випаливши в печі та попоравшись, що треба в хаті, мешканці села вбираються в святковий одяг; потім сідають по лавках і, склавши руки, з чистою набожністю чекають благовісті. Вдарив дзвін, всі повагом встали і перехрестилися. Дзвін пробив тричі: народ зашумів, засуєтився і повалив до церкви. Біліють сорочки, радують око барвисті запаски, іскряться дукати на запалених сонцем дівочих шиях, блищать кольорові намиста, розвиваються по вітру барвисті стрічки, вплетені в коси дівчат. Дівочі голівки, крім стрічок, уквітчані ще й барвінком та іншими квітами. В руках кожної дівчини жмутик полину, барвінку і любистку.

Парубки в чорних і сірих суконих свитах, підтягнені червоними, зеленими, чи білими поясами, в чорних і сивих смушевих шапках, з суконими або плисовими верхівками; ідуть чинно, весело ступаючи. Всі вони, порівнявшися з поважними людьми, скидають перед ними шапки, а ті вітають їх:

- День добрий, будьте здорові з святою неділею!

Старші люди одягнені простіше, але теж чисто і охайно. Набожність просвічується в їхніх лицях; до церкви вони наближаються поважним, рівномірним кроком.

Жінки похилого віку, в білих довгих свитках, з намітками на голові, ідуть скромно, подаючи собою приклад дітям і внукам.

Після обідні піднімається радісний шум і говір. В стороні стоїть висока тичка, яка знизу догори увита зеленим гіллям і квітами; біля тої тички насаджені в коло кленові, липові та березові деревця. Сюди сходяться веселі гурти молоді, роздаються пісні й починаються хороводи. Веселощі продовжуються до темної ночі" .

Про шанування нашим народом Зелених Свят навіть під совєтською окупацією свідчать такі оповідання:
Русалки
Весною, як тільки вкриються травами луки, розпустяться верби й зазеленіють поля, тоді "з води на берег виходять русалки".

За народньою уявою, русалки - це дівчата або молоді жінки, котрі під час купання втопилися. Утоплениці-русалки на віки-вічні відійшли від буденного земного буття й переселилися в таємничу сферу, на дно глибоких рік і озер, у казкові палати, що чудом збудовані з прозорого кришталю.

Місяць і зорі викликають русалок з води. З тихим плескотом хвиль, розгортаючи своїми блідими руками густе латаття, русалки виходять на берег. Русалки не мають на собі одягу, вони голі, у них біле знекрівлене тіло, довге хвилясте волосся, зелене, як трава; стан високий і гнучкий, а очі палкі й сині, як морська глибочінь. На голові у кожної русалки - вінок з осоки, і тільки в старшої, царівни, вінок з водяних лілей. Вийшовши з води, русалки сідають на березі, розчісують своє довге волосся, або беруться за руки і водять дивовижні, з таємничим шепотом, хороводи. Іноді русалки вилазять на дерева й гойдаються на гіллі, як на гойдалці, співаючи пісень. Русалчини пісні небезпечні: хто почує їх, то, як зачарований, підійде близько до русалок, а русалки тоді заманять його до себе, візьмуть в своє коло, будуть бавитися з ним, а потім залоскочуть і затягнуть у річку, на дно.

З дерев русалки найбільше люблять клен і дуб. Гойдаючись на гіллі, русалки часом розважаються, вони розмотують на деревах нитки, що їх крадуть у тих жінок, котрі заснули без молитви. Часом русалки бігають і по полях, засіяних житом; плещучи в долоні, вигукують: "Ух, ух !... Солом'яний дух!" Від клечальної неділі починаючи, русалки вигукують і в лісах та сміються, аж хвиля по лісі розходиться. Часом русалки розпалюють вогні, що горять над могилами, в дібровах і лісах.

В одній з русалчиних пісень співається, що русалки просять у жінок "намітки, а в дівчат сорочки:

Сиділа русалонька на білій березі,
Просила русалка у жінок намітки:
"Жінки-сестрички, дайте намітки:
Хоч не тоненької, аби біленької".
Сиділа русалка на білій березі,
Просила русалка у дівчат сорочки:
"Дівчата-сестрички, дайте сорочки,
Хоч не біленької, аби тоненької".

В Україні довго зберігався звичай серед жінок - в русалчин тиждень розвішувати по деревах полотно, що його ніби русалки брали собі на сорочки. Ба більше: на вікнах розкладали гарячий хліб, гадаючи, що його парою русалки будуть ситі. В русалчин тиждень не слід кидати лушпиння з яєць, бо як потрапить воно на воду, то серед нього плаватимуть русалки й робитимуть шкоду людям. Не можна сіяти муку просто в діжу, бо буде багато русалок.

В русалчин тиждень ніхто не відважується купатися в річці, хібащо київські відьми, бо лише самі вони не бояться русалок. В Зелений тиждень, у четвер, ніхто не повинен працювати, щоб не розгнівати русалок; щоб вони не попсували домашньої худоби, птиці й усього господарства. Цей день називається - Русалчин Великдень; ранком, як тільки зійде сонце, дівчата йдуть у поле "на жита" й беруть із собою хліб із житнього борошна, окремо для цієї оказії спечений; міситься той хліб на свяченій воді. В полі дівчата ламають хліб на кілька шматків, діляться ним порівну, а потім кожна йде на ниву свого батька, де росте жито, і там на межі кладе той хліб для мавок, - "щоб жито родило".

Крім того, дівчата в цей день ще ходять таємно в ліс, маючи при собі полин та любисток, і там у лісі кидають завиті вінки русалкам, щоб ті насилали їм багатих женихів. У тих вінках, як думають дівчата, русалки бігають по нивах і в лісах.

Починаючи з четверга Зеленого тижня, дівчата не йдуть у поле поодинці, і не купаються в річках, - "щоб русалки не залоскотали". Дівчата носять при собі полин і любисток, бо цього зілля бояться русалки. Якщо доводиться брести у воду, то спершу треба накидати полину, чи любистку, і тільки тоді вже можна заходити в воду.

За народнім віруванням, у цей день русалки виходять на поверхню землі й дивляться, чи шанують люди їхню пам'ять. Якщо хтось у цей день займається роботою в полі, то русалки заважають працювати й насилають на посіви якесь лихо, а ті, хто шанує це свято, надіються, що русалки будуть берегти їхні поля від шкоди.

В цей день селяни варять просто неба різноманітні страви і взаємно частуються. Господині поливають молоком шлях, чи стежку, де ходили їхні корови до водопою, або в поле на випас. На межах полів господарі кладуть, бувало, по шматку хліба для русалок.

Серед русалок є й лоскотниці - це душі дівчат, що померли зимою; вони з'являються на полях і до смерти залоскочують дівчат і хлопців, якщо ті потраплять до них.

Напередодні Тройці не можна дівчатам ходити в ліс, бо там їх можуть зловити русалки й питати: "Полин, чи петрушка?". Якщо дівчина скаже "полин", то русалка на це: "Сама ти згинь!" - і відпустить, а як скаже дівчина: "петрушка", то русалка: - "Ти ж моя душка!", - і залоскоче дівчину до смерти.

Та не завжди русалка так розмовляє з дівчиною, - іноді вона шукає розуму в дівчини, задаючи їй три загадки, як про це співається в пісні:

Ой, біжить біжить мила дівчина.
А за нею та русалочка:
"Ти послухай мене, красна панночко,
Загадаю тобі три загадочки.
Як угадаєш - до батька пущу,
А не вгадаєш - до себе візьму:
- Що росте без кореня?
- Що біжить без повода?
- А що цвіте без цвіту?
Панночка загадку не відгадала,
Русалка панночку залоскотала.

Часом трапляються дівчата, що відгадують такі загадки:

Така дівка й без полину може не боятися русалок.

Н. Заглада, описуючи побут селянської дитини, подає цікаві відомості про те, як діти уявляють собі русалок. Авторка пише: "Дівчата носять полин на хресті, на намистах, щоб видно було. Вони кажуть: "Якщо русалки побачать полин, то втікають від нього". Дівчата обов'язково беруть свіжий полин. Ще беруть пахучу лепеху. Хлопці беруть у кишені, дівчата - в пучечок пахучу лепеху , шовкову траву , любисток , м'яту холодну ; це носять із собою в руці. Уявляють собі, що русалки цього бояться. Переважно носять це на перший день Тройці та ще після цього два дні. Як Троєцькі свята минуть, то це лишають: "Пройшло" кажуть, і вже не носять з собою. Кажуть діти: "Як би цього не взяти, то русалки нападуть і залоскочуть".

Тепер у Троїцькі дні лякають діти дітей (пастухи). Наприклад, один заходить у жито, якщо це на полі, а якщо на лузі, то в траву, або під кущ; переодягається в білу одежу, залазить у траву, підходить ближче до дітей і кричить: "Ой-ой-ой, матінко!" А інші кричать грубим голосом: "Ой-ой, Боже!" - наче стогне, і діти лякаються; займають худобу і женуть на чисте місце, в поле. Або залазить котрийсь хлопець під кущ чи в траву й починає співати:

Коли б мені не хрест,
Коли б мені не полин,
Я б тебе задавив.
Коли б мені не трава,
Я б тебе ха-ва-ва.
Коли б мені не пісок,
Я б тебе на часок.

Діти між собою розмовляють про русалок, кажуть: "Чого русалки хреста бояться?" А друга дитина каже: "Мій батько (або мама) казали, що вони з нехрещених дітей, які померли на Троїцьких святках, того русалки бояться хреста, що вони нехрещені".

"Чому вони пахучої трави бояться: любистку, полину, лепихи?" Тому, що та трава для хрещених людей дуже пахуча, а для нехрещених - смердюча.

Діти питають: "А де русалки живуть?" Інші відповідають: "У житах, у воді!" Кажуть: "На Тройцю в жито не можна ходити, бо там русалки. Не можна купатися, бо в воді русалки". Бувало питають діти: "Ну, в житі і в траві русалки, як люди... а в воді які вони?" А друга дитина каже: "Мій батько казав, що бачив у воді такі здорові, як яблука, качаються в воді; як підеш купатися, то ті яблука під боки тебе штовхають і залоскочуть на смерть".

Діти на Троїцьких святках щавлю не рвуть, бо бояться русалок, щоб у траві не залоскотали. Вони щавель ходять рвати перед святками, в суботу, - тоді вони відразу на всі святки наривають.

Діти уявляють собі русалок так, що вони ходять, одягнуті в білу одежу, так як прибирають людину на смерть, накривають наміткою і так вони в білому ходять, від голови до ніг покриті наміткою. Русалка така, як людина, лише біла, розпатлана (людина заплетена, а то розплетена), бігає по житі та й голосить, людей лякає. Тому років два, на перший день Тройці, покинула Д. у хаті хлопця та дівчину (ще не ходила, тільки лазила), а сама пішла трави жати теляті. Хлопець кинув дитину, а дитина полізла до цебра і там лосарки й залоскотали. Вона вбігла (чула, що кричало), а дитина раком у цебрі, неживе, та синє-синє... Пальці по всьому тілі було знати, що лоскотали. То Бог так покарав, що то празник, а вона пішла жати.

"Русалки ще уявляються семилітніми дітьми, - це душі дітей, які померли нехрищеними. Протягом семи років, до свого обернення в русалки, душі цих дітей носяться в повітрі, а в день Тройці і Духів день просять собі хреста: "Мене мати породила, нехрещену положила". Якщо хтось із християн почує цей голос, то мусить сказати:

<">Русалками стають діти, померлі нехрещеними або ті, що народилися неживими, а також і утоплені. Таких дітей хоронять під хатнім порогом, або під верхом . Під порогом хоронять частіше, ніж в іншому місці, бо душам тих немовлят, що зариті під порогом, на тому світі буває легше; їх хрестять і люди і піп, коли йде з хрестом, або молитву давати, переступаючи через поріг .

"Потоплі під час купання дівчата, а за другими, безперечно пізнішими варіянтами, - померлі нехрещені діти, - перетворюються в мавок, або русалок" .

Подібні вірування є і в інших європейських народів.

У всіх мешканців Європи з давен-давна були відомі русалки, тільки під різними іменами. Так, у Німеччині вони називалися водяні німфи (wasser-nymphe) і дунайські діви; в Англії - морські дівчата (seamaid) і теж Water-Nymph; у литовців - дугни, вундани і вілії (від ріки Вілія) та німнянки (від Німан). У скандинавських народів нараховується аж дев'ять різновидностей водяних дів: Himiuglofa, Dufa, Hadda, Hefridg, Udur, Hroun, Bylgia, Вага і Kolga; в Польщі - свитезянки (від озера Свитезь), а в Сербії - віли, що живуть у горах, в скелях і на берегах рік та озер; в уяві сербів - це молоді, дуже гарні дівчата в білотканій одежі, з довгим волоссям, що хвилями розвівається по спині і пишних грудях; шкоди вони ніякої людям не роблять, а при нагоді ще й допомагають девчому. Серби, звичайно, красуню порівнюють з вілою: "Вона чудова, як гірська віла", - кажуть вони про дуже гарну дівчину. Віли мають і деякі обов'язки: вони збирають хмари, готують блискавку і грім, а часом збираються на розвагу й танцюють коло; буває й так, що віли пророкують людям майбутнє. Отже, сербська віла - це ідеальний образ жінки.

В усіх поганських релігіях вода була об'єктом обожнювання. Послідовники вчення Заратустра воду, окрім світла, визнавали за найчистішу життєву силу. Єгиптяни під ім'ям води розуміли саму Ізиду, і посуд з холодною водою був у них символом воскресіння Озіриса. Греки приписували воді воскресальну силу; у них народилася з води Афродита - всеохопна любов. Вода у греків мала цілющу силу, і таку ж цілющу силу вода має і в наших укр. народніх віруваннях. Серед слов'янських народів, у Богемії і в Польщі, шанували воду під ім'ям "дзівани", а в балтицьких слов'ян під ім'ям "дђвы" і храм її був в "Дђвинђградђ", що його німці перейменували на Маґдебурґ (Magdenburg, Madchenburg ). В лужичан збереглося повір'я, що в місячні ночі бігає з собаками по лісі "дђвона" і лякає звірів , а в нас, як ми вже бачили вище, русалки і мавки бігають по лісах, гаях, дібровах. У нас русалки часом називаються "дніпровими дівчатами", як от у Шевченка.

Отже, вірування в існування русалок - це є загальне вірування всіх європейських народів.

У "Десятий понеділок", на перший день Петрівки, а часом і на Вознесения відбуваються проводи русалок - це спеціяльні обряди, щоб тих русалок позбутися. В ці дні дівчата в полі, на житах, роблять спільний обід - тризну в честь русалок. Після тризни дівчата ходять по полях з розплетеними косами і вінками на голові, співаючи проводи русалкам:

Проводили русалочок, проводили,
Щоб вони до нас не ходили,
Та нашого житечка не ломили,
Та наших дівочок не ловили.
Перед ворітьми долина,
А в тій долині калина.
Ой, там Галиночка гуляла,
Жемчуг-намисто обірвала.
Ой, туди їхав нелюбий,
Став з коника злізати,
Жемчуг-намисто збирати.
Не зсідай, нелюбий, з коника,
Не з тобою гуляла,
Намисто порвала.
Ой, туди їхав миленький,
Став з коника злізати,
Намисто збирати.
Збирай, збирай, миленький,
З тобою я гуляла,
Дороге намисто порвала .

В сусідній із нами Білорусі, в Могилівському повіті, обряд проводів русалок зберігся повніше; там на перший день Петрівки, над вечір, дівчата плетуть собі вінки і вибирають з-поміж себе русалкою найкращу, високу дівчину, її вбирають квітами й стрічками. Вечором, коли вже зійде місяць, дівчата в білих сорочках і намисті, з розплетеними косами і вінками на голові, беруться за руки й довгим ключем ідуть за село на поля. Попереду йде русалка. Дівочий ключ рухається так, як у хороводі: перша пара піднімає руки і робить ворота, під якими, схилившись, проходить увесь ключ. Вся ця процесія супроводжується русалчиними піснями, в яких співається про те, що русалки просять у дівчат сорочки, а в жінок - намітки.

Буває й так, що русалку не вибирають з-поміж дівчат, а роблять її з соломи. Солом'яне опудало одягають в жіночу сорочку й гуртом несуть у поле, на жита. Там, в житі, з опудала стягають сорочку, розривають його на шматки, а солому розсівають по полі.

Як бачимо, скрізь і у всіх випадках проводи русалок відбуваються в полі, на житах. Тут, очевидно, не важко догадатися, що колись це робилося для того, щоб накликати ліпший врожай збіжжя на полях, але пізніше та головна мета обряду забулася; проводи русалок, якщо вони ще десь відбуваються, є ніщо інше, як гарна і весела забава дівчат.

У нас в Україні слово "русалії" відоме ще з ХІ-го століття; вже в начальному літописі під роком 1067 "роусальи" згадуються поруч із "скоморохы" і "гоусльми". Іпатівський літопис про русалії згадує вже кілька разів, під роками: 1174, 1177, 1195 і 1262, а в слові і житії св. Ніфонта після перелічення різних атрибутів народніх розваг, говориться: "И нарекоша игры тђ русалія". Докладніший опис цих ігор знаходимо в "Стоглаві", де говориться таке: "У троїцьку суботу по селах і погостах сходяться мужі й жони на жальниках (могилах) і плачуть на гробах з великим криком, а коли почнуть грати скомарохи, гудці і перегудниці, люди, перервавши плач, починають скакати, танцювати і в долоні бити, і пісні сатанинські співати".

У стародавніх римлян свято рож, Rosaria, мало ще й другу назву - "Parentalia" - свято предків. Ці два поняття в'язалися між собою тому, що був звичай у день поминання предків гробниці й могили мертвих встеляти квітами.

Поминальний характер русалій лежить в основі й віруванні в русалок: на душі померлих перейшла назва свята. Лишається тільки не зрозумілим, чому покійники стали уявлятися тільки в жіночих образах, чому характеристичною рисою їх стала жіноча краса: довгі розплетені коси, бліде обличчя, гнучкий дівочий стан; або в образі дітей - мавки?

Ми бачили, що навіть клечання, зелене гілля, за народнім віруванням, в'яжеться з мертвими предками: "У нас говорили, що то душі померлої рідні приходять до хати й ховаються в клечані" (Чернігівщина, див. вище).

На Зелені Свята починають квітувати жита, а за народнім віруванням, в час квітування хлібних злаків прокидаються мерці. В стародавніх мешканців Европи, а зокрема у нас в Україні, квітування хлібів вважалося за найнебезпечніший період; люди боялися, щоб із цвітом чогось не сталося злого. Мертві ж предки - це охоронці інтересів свого роду, за стародавнім віруванням, і ось до них у цей небезпечний час живі зверталися, їх поминали, їм приносили жертву, влаштовуючи на гробках тризни. Ось так здавніх-давен встановився звичай поминати мертвих родичів у час Зелених Свят.

У "Зелену суботу" здавна існує звичай поминати самогубців та ще тих, що згинули без вісті десь на далеких дорогах, в чужих невідомих краях, а таких у нас в Україні завжди було багато. Були це переважно козаки, а пізніше вояки-герої, що гинули в боротьбі за честь, волю і славу своєї батьківщини - України.
За матеріалами: Олекса Воропай. "Звичаї нашого народу". Етнографічний нарис. Том 2. "Українське видавництво", 1958, стор. 94 - 112.
Найпоетичнішим святом, що тісно ув'язане з природою, є Трійця. Вся сукупність дійств - "завивання вінків", Клечальна субота, П'ятидесятниця (Клечальна неділя), Русалії, "похорон Ярила" і поминання предків - так чи інакше суголосна з живою природою, яка для наших пращурів була найвищим духовним самоочищенням.

Традиційно до цього свята готувалися заздалегідь, вважаючи, що в тривіаті християнських празників (після Різдва та Великодня) Зелені свята посідають одне з чільних місць.

У давнину це свято відзначали протягом шести днів. Церковний календар осягає лише 3 дні. Власне, звідси й назва - Трійця.

Відносно її походження у народі існує кілька гіпотез, які свого часу зафіксували співробітники Всеукраїнської академії наук. У 20-ті роки в усі регіони було розіслано детальний запитальник, у якому були питання і про походження назви цього празника.

В одних випадках інформатори стверджували, начебто в цей день Бог створив землю і засіяв її зеленню (від цього й Зелені свята); інші вважали, буцімто Христос, Петро та Павло, йдучи дорогою, присіли під зеленою кроною дерева, а тому й триденне свято; дехто стверджував, що Христос, в'їжджаючи до Єрусалима на осликові, обрав собі шлях не по килимах, які розіслали багачі, а по пальмовому листю, яким прикрашали путівець бідняки,- звідси й зелене клечання.

Чимало анкет стверджують, що триденне свято пов'язане з Богоотцем (неділя), Богосином (понеділок) та Богодухом святим (вівторок).

Щоб там не було, але Трійця, після Різдва та Великодня, вважалася в народі одним з найбільших свят.

На моє глибоке переконання, його початки сформувалися ще в дохристиянські часи.

Поетичний настрій свята, пов'язаний із спілкуванням з природою, був настільки живучим і шанованим, що християнство змушене було залишити його в ранзі великих свят, хоч, як ми знаємо, церковні відправи в цей день не такі урочисті, як, скажімо, на Різдво або Великдень.

У давнину наші пращури пов'язували трійчанські свята з буйністю й живосиллям природи, в яку вони свято вірували. Це підтверджують усі дійства - оздоблення помешкання травами та гілками дерев, русалієві дійства, супроти яких виступала церква. Одне слово, довколишня природа була духовним джерелом народної релігійної структури. Гімном і пошанівком природі й були, очевидно, зеленосвятські дійства.

Здебільшого Зелені свята починалися в п'ятницю. Жінки до схід сонця йшли до лісу, щоб заготовити лікарські трави. Дехто намагався нарвати їх "на дев'яти межах" і давав коровам, "щоб було багато молока".

У цей день збирали також і росу, якою лікували хворі очі.

У суботу, власне напередодні Трійці, селяни рвали материнку, чебрець, полин, лепеху тощо й прикрашали запашним зіллям світлиці - обтикували лави, стіни, підвіконня, образи, а лепехою притрушували долівку.

Надвечір на Клечальну суботу йшли босоніж,- "щоб дерево не всохло",- до лісу й запасалися галузками клену, липи, ясена чи осики. Ними оздоблювали обійстя - ворота, тини, хлів, одвірки хати й стріху, а також оселю.

Стежку, яка вела від дороги до порога, так звану "глетчану алею", обтикували високими галузками.

Осикове гілля приправляли лише в глухих кутках подвір'я, "щоб відьми не заходили". Традиційно це дерево вважалося грішним, оскільки осика пропустила цвяхи, коли розпинали Христа. З неї не будували хат, "бо гроза влучить у грішне дерево", не виготовляли ритуальних речей, не цямрували криниць.

У Карпатах з Клечальною суботою пов'язаний також звичай просити один в одного вибачення.

Особливо врочисто святкували П'ятидесятницю, себто п'ятдесятий день од Великодня. За дохристиянським віруванням, на Зелені свята мерці вдруге (після Великодня) виходять на світ із землі.

З цього приводу М. Грушевський писав: "Від назви свята (Русалії, Русальний тиждень - В. С.) сі мерці, які ходять тоді, лякають або затягують до себе живих, одержали назву "русалок", при чім, як у наших "дідька", тут помішались поняття душ померлих, не хрещених дітей з водяними і польовими німфами, духами збіжжя, і назва русалок і мавок (від навь - мерлець) перейшла на сі образи".

Як відомо, наші далекі предки ховали своїх рідних у лісах, горах, на роздоріжжях чи опускали у воду.

Під час квітування жита (а Зелені свята якраз і припадають на цю пору) їхні душі воскресають. Перевтілившись у русалок, вони оббивають на нивах квіт, ламають жито, намагаються залоскотати хлопців і дівчат, тому молодь остерігалася перебувати в цей час серед хлібних нив.

Потерчата і річкові мавки-дріяди також небезпечні - якщо в цю пору знаходитись біля річки чи ставка, то напасниці можуть затягти у воду й утопити.

Натомість, душі, що з'являються в лісі, не чинять наруг. У народі їх вважали добрими душами-ладами. І тому першого дня Трійці дівчата йшли до лісу, рвали квіти й плели віночки, які тримали як обереги від русалок до Петрівки.

У деяких регіонах юнки ворожили на вінках: відносили їх до річки й пускали за водою: якщо вінки сходилися, то їх власниця вийде цього року заміж.

Одружені ж чоловіки та жінки вранці з їжею та напоями йшли до родинних могилок. Молодиці "вели розмову" у формі речитативу з покійниками - журливим, напівспівучим голосом запитували, як їм живеться на тому світі, оповідали про події, які сталися протягом року, вибачалися за вчинені кривди тощо. Частували їх, скроплюючи питвом могилу та залишаючи на ній частину їства.

Потім родиною сідали за обрядовий обід. Невдовзі приходили і скоморохи - перевдягнені односельці - у масках, з музичними інструментами, починалися розваги, танці, співи й ігри.

З цього приводу Київський літопис відзначав, що "диявол льстить и другим нрави всюязическими прибавляя ни от Бога, троубами, и скомрахи, гусльми и роусальи".

Засуджував такі дійства і святий Кирило Турівський, який писав: "Бесовские песни, плясанье, боубни, сопели, гусли, игральи неподобия роусальи".

Але хоч як суворо не забороняла церква організовувати такі дійства, вони були популярними серед народу. Досить сказати, що частина цього обряду - речитативне "розмовляння з предками" над могилками - збереглася й до сьогодні в селі Сварицевичах на Рівненщині, а на Вінниччині (село Хижинці) Поминальну неділю справляють не на Великдень, а на Трійцю.

Щоправда, на Кіровоградщині Поминальний день припадає на п'ятницю, у деяких селах Поділля - на суботу, а подекуди й на понеділок.

Жінки зранку йшли з наїдками до церкви, відправляли панахиди, а потім одвідували кладовище і могили самогубців, яких скрізь хоронили поза цвинтарем.

У багатьох місцевостях у Клечальний понеділок після відправи в церкві всім селом обходили поля, "щоб град не побив посіви і засуха не випалила збіжжя". Цей похід здебільшого супроводжувався піснями світського характеру. Наведу одну з них:

Третій - Боходухів день - завершував трійчанські свята.

У кожному регіоні його відзначали по-своєму. Але з наявних у нас матеріалів найцікавіше це відбувалося на Лівобережжі, зокрема на Полтавщині. Відомий дослідник К. Семантовський у 1842 році зафіксував у Лубенському повіті таке дійство.

Відзначали його лише дівчата. Вони вибирали з-поміж себе "Тополю" - найкрасивішу юнку. Вона мала ходити з піднятими над головою руками. Для зручності їх прив'язували до двох палиць, прикрашали стрічками, намистом та хустинами. Обличчя, щоб не впізнали "Тополі", закривали віночками, а стан - різнокольоровими плахтами.

Під супровід пісень гурт обходив односельців. Господарі, до яких заходила віншувати "Тополя", щедро віддячували дівчатам. Після цього усі йшли в поле розбирати "Тополю".

Якщо дорогою зустрічались односельці, то ведуча віталася із зустрічними лише кивком голови.

При цьому на Полтавщині дівчата співали:

Стояла тополя
Та посеред поля.
- Стій, тополенько, стій,
Стій, не розвивайся!
А на тій тополі
Чотири соколи.
- Стій, тополенько, стій,
Стій, не розвивайся!

На Чернігівщині "водили Вербу" і співали дещо інших пісень:

Полтавський варіант "водити Тополю", а чернігівський "водити Вербу" близькі до поліського "водити Куста".

Принагідно скажу, що водять "Куста" переважно в неділю: зранку - дівчата-підлітки, перед обідом - юнки, а надвечір - жінки. Зібравшись таємно в лісі, вони вибирають за "Кустянку" найсимпатичнішу дівчину або жінку, вбирають її в зелене вбрання: голову заквітчують віночками та галузками з берези, постать прикривають лепехою. Після цього "Куста" ведуть у село з піснями, заходять до кожної хати віншувати господарів. За це іх мають ощедрити подарунками.

Якщо, скажімо, два "Кусти" зійшлися на дорозі, то між ведучими вчиняється "бійка" : вони намагаються зірвати прикраси одна в одної. Якщо комусь пощастило це зробити, то гурт, у якого "роздягли Куста", розпадається. Для захисту іноді запрошували хлопців, але в усіх інших дійствах вони не брали участі і трималися осторонь. Цей обряд я записав недавно в селі Сварицевичах Дубровицького району на Рівненщині.

Крім того, в Україні був звичай на Богодухів день освячувати криниці (вважалося, що саме в них переховуються русалки).

Після літургії селяни йшли хресним ходом до колодязів, щоб скропити їх свяченою водою. Спочатку батюшка освячував сільську громадську криницю, котра здебільшого знаходилась при в'їзді в село, а потім - власні.

Господарі, які хотіли позбавитися, "нечистої сили в домівці", виставляли біля воріт стіл, накривали його скатертиною і клали хліб-сіль. Відчитавши молитву, священик заходив до хати, скроплював стіни, а потім усі будівлі, "щоб русалки не тривожили обійстя".

Хоч Зелені свята й пов'язані з теплою погодою, але в народі застерігали: "Прийшов Святий Дух - берись за кожух", "До Святого Духа держіть кожуха" чи "До Святого Духа не кидай кожуха, а по Святім Дусі в тім самім кожусі".

Та щоб там не було, а Зелені свята таки одкривали ворота справжньому літові.

"Трійця,- казали з цього приводу,- трьома святами багата: квітами, травами й рум'яним літом".
За матеріалами: Василь Скуратівський. "Дідух. Свята українського народу". Ілюстрації та художнє оформлення О. Коваля, Н. Коваль. Київ, "Освіта", 1995 рік,

Зелена неділя, клечана неділя.
Із Трійцею, з святом вітаємо вас!
Даруйте оселям клечання веселе
На щастя, на спокій, на радісний час.
Щоб в полі врожайно жита колосились,
Щоб сонечко гріло і дощ напував,
Любисток і м'яту заносьте у хату,
Ховайте долівки під розкішшю трав.
Зелена неділя, клечана неділя
На мир, на добро повсякдень, повсякчас.
Квітчайте дорогу до нашого Бога.
Із Трійцею, з святом вітаємо вас!
(Оксана Василець)

Більше про українські народні традиції на нашому сайті:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зелені свята

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
трійця. п’ятидесятниця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
народні традиції та звичаї

# data[].attributes.attachment_link.title
Зелені свята. Трійця. П'ятидесятниця. Народні традиції та звичаї

# data[].attributes.attachment_link.description
У 2022 році Трійця відзначається 12 червня. Свята Трійці відзначається через 50 днів після Воскресіння Христа. Тому свято також називають П'ятидесятницею. Після Воскресіння учні перебували в радості. Наступні 40 днів Христос приходив до своїх учнів, коли вони були поодинці і разом.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
ВЕЧОРНИЦІ | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай | Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
ВІД АВТОРА | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай

# data[].attributes.headline
4 грудня - ВВЕДІННЯ

# data[].attributes.subject
4 грудня - ВВЕДІННЯ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
4 грудня - ВВЕДІННЯ | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай | Аудіокнига

# data[].attributes.headline
19 грудня - МИКОЛАЯ

# data[].attributes.subject
19 грудня - МИКОЛАЯ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
19 грудня - МИКОЛАЯ | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай | Аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
СКЛАДЧИНА | Звичаї нашого народу - Олекса Воропай | Аудіокнига

# data[].attributes.headline
Чоловічий одяг

# data[].attributes.subject
Чоловічий одяг

# data[].attributes.attachment_link.title
100 лет моды: Украина, мужской костюм | 100 Years of Ukraine's Fashion: Men

# data[].attributes.headline
Жіночий одяг

# data[].attributes.subject
Жіночий одяг

# data[].attributes.attachment_link.title
100 лет моды: 7 образов Украины | 100 Years of Fashion: Ukraine