# data[].attributes.body
Ens ha costat bastant organitzar-nos entre tots però al final hem sapigut com sortir endavant.
A més, al final hem hagut de refer parts del nostre treball ja que eren pobres.

# data[].attributes.body
El Tirant el Blanc va penetrar aviat a Itàlia. En 1500 Isabel d'Est, marquesa de Màntua, ho llegia en el seu original, i a l'any següent, per complaure-la, Niccolò dóna Corregio va començar una traducció del llibre, que va romandre inèdita; Boiardo i Ariosto van treure d'episodis del Tirant ho Blanc el tema i la matèria per a dos episodis dels seus poemes. En 1511 es va publicar a Valladolid una traducció castellana; en 1583, a Venècia, una traducció italiana a cura de Lelio vaig donar Manfredi. La fama que va gaudir el llibre al llarg del segle XVI és comparable amb la del celebrat Amadís de Gaula.

# data[].attributes.body
Diversos són els trets que van distingir i distingeixen la novel·la de Joanot Martorell entre desenes i desenes de narracions del mateix gènere i que assenyalen els seus dots com a escriptor: per exemple, el gust pel detall decoratiu i per les cerimònies i les esplendors de les corts; una capacitat de realisme argucioso, que a voltes sembla tractar irònicament les rígides normes caballerescas; i, en general, una lleugeresa de tocs veritablement mediterrània.

# data[].attributes.body
Amb les aventures de Tirant s'enllacen les dels seus fidels companys; amb tot, l'interès de l'obra no resideix únicament en les empreses caballerescas o les aventures amoroses, sinó també en la presentació dels costums i en el relat de les estades en la suntuosa cort bizantina, en la qual predomina una atmosfera de sensualitat oriental i de refinada immoralitat. Personatges com les donzelles Plaerdemavida (Plaure de la meua vida) i Estefanía, la Vídua reposada i fins i tot l'Emperadriu, que pren un amant, no desentonarien en les pàgines del Decamerón per la manera en què segueixen el dictat dels sentits. Al mateix Tirant no li sembla incompatible la llei de cavalleria amb el plaer amorós; amb tot, aconsegueix romandre fidel, entre moltes temptacions, a la seua Carmesina, de manera que la commovedora mort de tots dos imprimeix al final de la novel·la un alè patètic.

# data[].attributes.body
Així, Tirant venç al pérfido duc de Macedònia; mata al rei d'Egipte; assalta i desbarata els exèrcits del Gran Caramany (el sultà de Konia) i del rei de l'Índia, i al retorn d'aquesta victòria efectua una entrada triomfal a Constantinoble. Es guareix de les seues ferides, s'embarca, i la seua nau és llançada per una tempestat a les costes de Berbería; en terres d'Àfrica té tractes amb els reis musulmans de Tlemecén, Tunísia, Bugia i Fes. D'allí torna a temps per a salvar a Constantinoble de l'assalt conjunt del sultà de Babilònia i del Gran Turc. Finalment es casa amb Carmesina, la bella princesa bizantina de la qual s'havia enamorat des del primer dia en què la va veure, i és nomenat successor del tron imperial, però mor de malaltia durant les festes nupcials.

# data[].attributes.body
Tirant el Blanc es trasllada llavors a la capital de l'imperi bizantí, donant així començament a una gloriosa encara que fantàstica carrera en el pròxim Orient, la qual sembla inspirada en les gestes de Roger de Flor, el cabdill de la "campanya catalana" assassinat en Adrianópolis en 1305. Durant unes vuit-centes pàgines, açò és, fins al final de la novel·la, Tirant realitza prodigis de valor militar, tots ells més o menys semblants entre si i diferents solament quant a la diversitat dels seus enemics, sovint imaginaris, i a la llibertat de llocs i circumstàncies.

# data[].attributes.body
Una vegada alliberada l'illa de Rodas, Tirant i els seus parteixen en dues galeres venecianes cap a Terra Santa; després de visitar-la, a Alexandria d'Egipte rescaten centenars d'esclaus cristians; tornen a Palerm i allí celebren amb gran pompa les noces de Felipe i Ricomana. Però el rei de Sicília rep un missatge de l'emperador bizantí de Constantinoble, el qual, trobant-se amenaçat per les forces conjuntes del sultà d'Egipte i del Gran Turc, demana l'ajuda del cèlebre i valerós cavaller bretón.

# data[].attributes.body
Tirant decideix anar a socórrer als cavallers de Rodas. Arma una gran nau (en la qual s'embarca d'amagat Felipe, el menor dels fills del rei de França) i emprèn el viatge. L'acció de la novel·la es trasllada d'aquesta manera cap a les ribes del Mediterrani, per a no deixar-les ja. Fan escala a Lisboa; en l'estret de Gibraltar combaten contra una sura sarraïna, i atraquen a Palerm, on sorgeix un idil·li entre Felipe i la bella Ricomana, filla del rei de Sicília. La nau de Tirant, en la qual s'embarquen també Felipe i el seu futur sogre, urpa de Sicília carregada de queviures, trenca el bloqueig de la flota genovesa entorn de Rodas i avitualla als cavallers assetjats; després, Tirant ataca solament als infidels, mata part d'ells i desarma a uns altres, i els obliga així a alçar el setge.

# data[].attributes.body
Les dues llargues narracions retrospectives de Tirant i de Diafebus ocupen prop de dues-centes pàgines. Una vegada informat el lector sobre el passat del protagonista, es reprèn l'acció: Tirant el Blanc i els seus s'acomiaden de l'ermità i tornen a Bretanya; van a visitar al duc de Nantes, i en aquella cort s'assabenten que l'illa de Rodas ha sigut assaltada primer pels genoveses (fet no històric però que mostra l'animositat que els catalans tenien contra aquells emprenedors mercaders) i després pel sultà d'Egipte (atac que va ocórrer realment l'any 1444).

# data[].attributes.body
En tornar de les festes i celebracions de les noces reals, Tirant, acompanyat d'altres cavallers, torna a visitar a l'ermità i li explica ordenada i vivament tot el que ha vist, interrompent-se únicament quan hauria de parlar de si mateix o de les seues pròpies gestes. Llavors ho substitueix en la narració el cavaller Diafebus, que informa extensament a l'ermità sobre el passat caballeresco de Tirant. Diafebus relata com va obtenir de la bella Agnés un fermall per a estímul a obrar bé; com es va desafiar amb un altre cavaller i ho va vèncer, però va quedar ferit greument; com es va provar amb un alano del príncep de Gal·les; com en singular combat va matar dos reis (els reis imaginaris de Fusia i de Apolonia) i dos ducs; com, en fi, va vèncer a Tomás de Muntalba, el qual, veient-se vençut, va entrar en l'ordre franciscana.

# data[].attributes.body
Entre els cavallers que es dirigeixen cap als tornejos de Londres, un es retarda i troba a un ermità que està llegint un llibre caballeresco. El cavaller ressagat no és un altre que Tirant el Blanc, així cridat per ser fill d'una duquessa bretona cridada Blanca. Des d'aquest punt d'ara endavant, entorn de la seua persona s'instaura, malgrat el seu origen bretón, una atmosfera típicament catalana. L'ermità, en efecte, li alecciona en les regles caballerescas, inspirant-se en el Llibre de l'ordre de cavalleria de Ramon Llull; però aquest és només el primer entre una sèrie de passatges que testifiquen la constant i hàbil utilització de fonts literàries catalanes.

# data[].attributes.body
La primera part es desembolica a Anglaterra, i narra la ultima gesta del comte Guillem de Vàroic, que es retira després a la vida eremítica. Els sarraïns envaeixen Anglaterra i derroten al seu rei; Guillem deixa llavors l'ermita i salva la situació; el rei es casa amb la filla del rei de França, i tenen lloc festes grandioses a les quals acudeixen cavallers de tot arreu del món. Martorell descriu les festes amb colorida vivacitat; com se sap que va estar diverses vegades a Anglaterra, se suposa que narra allò al que va assistir realment, és a dir, les celebracions del matrimoni de Margarida d'Anjou (any 1444).

# data[].attributes.body
La trama d'aquesta novel·la d'aventures caballerescas s'articula en una estructura equilibrada i complexa, on s'alternen passatges que van des de relats purament de batalla fins a disquisicions de to més reflexiu i caràcter doctrinal, narrats amb gran nombre de recursos prosísticos i amb un domini del llenguatge que abasta tots els nivells expressius. Joanot Martorell va dedicar Tirant el Blanc al príncep Fernando de Portugal (fill del rei Duarte), informant que havia traduït la novel·la "de la llengua anglesa a la portuguesa i, després, de la portuguesa en vulgar valencià", declaració que sembla al·ludir a la seua antiga versió del Guy de Warwich.

# data[].attributes.body
Encara en els nostres dies són valorats com les millors realitzacions de la literatura caballeresca el Amadís de Gaula de Garci Rodríguez de Montalvo i el Tirant ho Blanc de Joanot Martorell. La sistemàtica paròdia de les novel·les de cavalleries traçada en El Quixot de la Manxa no va impedir a Miguel de Cervantes assenyalar el seu valor: sabut és que, en l'escrutini de la biblioteca del gentilhome que duen a terme el capellà i el barber (El Quixot de la Manxa, I, 6), tots dos llibres són salvats de la foguera. Per boca del barber, Cervantes va afirmar que l'obra de Martorell contenia "un tresor de content i una mina de passatemps", i, enfront de les absurdes fantasies dels mediocres continuadors del gènere, va estimar la seua versemblança: "ací mengen els cavallers, i dormen i moren en els seus llits, i fan testament abans de la seua mort, amb altres coses que tots els altres llibres d'aquest gènere manquen".

# data[].attributes.body
Martorell va aprofitar per a romandre un any en la cort anglesa, on va estar en contacte amb cavallers de tota Europa i va tenir l'oportunitat de dedicar-se a la lectura. Enrique VI li havia deixat un valuós manuscrit que contenia una refundición francesa de la novel·la Guy de Warwich; l'escriptor la va adaptar al català amb el títol de Guillem de Vàroic, intercalant en el mateix episodis del Llibre de l'ordre de cavalleria de Ramon Llull.

Al seu retorn, va protagonitzar un nou encreuament de lletres de batalla, aquesta vegada amb el comendador Gonçal d'Íxer, que es va resoldre davant la jurisdicció civil per influència del rei de Navarra. En el Guillem de Vàroic es troben molts elements que apareixen en els primers 39 capítols de Tirant el Blanc, obra mestra de Martorell i peça fonamental en l'evolució de la narrativa europea, que va començar a redactar a València el 2 de gener de 1460 i que no arribaria a concloure. L'obra va ser publicada a València en 1490, i segons consta en el colofó va ser completada per un altre valencià anomenat Martí Joan de Galba.

# data[].attributes.body
(Gandia, actual Espanya, 1413/1415 - aneu., 1468) Cavaller i escriptor valencià, autor de la novel·la de cavalleries Tirant el Blanc (Tirant el Blanco, 1490), una de les millors del gènere. De noble llinatge, Joanot Martorell pertanyia a una família de cavallers belicosa i activa. En 1433 apareix citat en un document com a cavaller, i en 1437 es té la primera notícia del seu enfrontament amb Joan de Monpalau, un primer seu que havia deshonrat a la seua germana Damiata al no complir la seua promesa de casament.

Joanot Martorell ho va desafiar a mort i durant vuit mesos van intercanviar lletres de batalla, escrites segons els cànons jurídics i militars del gènere, en les quals es posa de manifest el domini, per part de tots dos, de la prosa i de l'ús de la ironia i el sarcasme. Finalment, en 1438 Martorell va decidir cercar un jutge que els emplaçara per al duel, i ho va trobar en Enrique VI d'Anglaterra, per la qual cosa va emprendre viatge a Londres. Una vegada allí, la trobada es va ajornar, sent més tard resolt mitjançant una suma de florins.

# data[].attributes.body
Joanot Martorell va ser especialista i pioner en composar obres amb moltes i variades temàtiques, d'aquesta manera, va fer encara més important la seva breu però molt valorada obra.

# data[].attributes.body
És un personatge de la novel·la Tirant lo Blanc que vivia a Anglaterra, en la seva joventut havia guanyat renom de guerrer ja que en nombrosos combats sempre havia sortit vencedor, més endavant va anar a Jerusalem per tal d'obtenir el perdó pels seus pecats. Visitades les ciutats Jerusalem i Alexandria se'n va anar a Venècia on finalment va morir.

# data[].attributes.body
De la qual només es conserva un fragment on parla de les batalles de sant Miquel amb els àngels rebels i de la licitud dels combats cavallerescs

# data[].attributes.body
L' obra creada per aquest mestre és una oda al canvi, a la revolució de l'escriptura en aquella època. Així, va guiar a altres escriptor també importants, per aquesta raó, per ser pioner, és tant apreciat en la lengua catalana i en la nostra cultura. Fins i tot, Cervantes feia referència a la seva obra, lloant-la

# data[].attributes.body
Tirant lo Blanc és, sobretot, una novel·la de cavallers, escrita per un cavaller que participa d’aquest món i se’l pren molt seriosament. Però és molt probable que allò que va seduir i continua seduint els seus lectors no sigui l’aspecte cavalleresc, Estem, doncs, davant d'una extraordinària novel·la de cavallers en què l'element festiu atrapa el lector. A partir d'un propòsit seriós i exemplar les ganes de viure acaben per imposar-se a la novel·la de manera que acaben per dominar-la i en certa mesura l'allunyen, sense desmentir-lo, però, del propòsit inicial d'exalçar la cavalleria. Per acabar, cal considerar la hipòtesi de si el sentit últim de la novel·la no pot trobar-se en el reconeixement dolgut del cavaller Joanot Martorell que el món de la cavalleria ha arribat a la seva fi. D'aquesta manera el Tirant, aspectes festius a part, seria tant la defensa del món de la cavalleria, com el reconeixement dels canvis que el duen a la seva mort : o no és, potser, significatiu que els grans fets de Tirant siguin dues grans mentides, mostra de la incapacitat de la cavalleria cristiana, com són la cristianització del Nord d'Àfrica i l'alliberament de Constantinoble? I la mort del mateix Tirant, a banda el seu realisme inèdit en les novel·les de cavalleria, no pot tenir una interpretació en aquesta orientació ? Al cap i a la fi, el cavaller, Tirant, mor i qui aconsegueix triomfar - i esdevé no res menys que Emperador- , Hipòlit, no ho fa justament per les seves virtuts de cavalleria.

# data[].attributes.body
Les diferents temàtiques de la seva obra principal, Tirant lo Blanc van ser: