# data[].attributes.attachment_link.title
5. РАЗРЕД Издавачка кућа *ЕДУКА* доо

# data[].attributes.attachment_link.description
Шифра: 5071 Аутори: Вера Матановић и Весна Милетић ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У старој Русији је одабрани сејач обавезно носио у поље зрневље из последњег снопа прошлогодишње летине. Извор: Росијска газета.

У Русији је одувек најважнија била битка за летину. Она је почињала много пре сазревања класја, још за време орања. Највише народних обичаја и знамења повезано је са припремом за жетву.
Прва бразда, прво семе и први клас
Пре почетка орања становници села су се окупљали и бирали између себе онога ко ће да заоре прву бразду. Увек се гледало да то буде мушкарац средњих година, породичан човек који мало пије и није сиромашан, да би и летина била богата.

„Исто тако је уочи сетве цело село одређивало ко ће да баци прво семе. Одабрани сејач је обавезно носио у поље зрневље из последњег снопа прошлогодишње летине, комадиће хлеба и освештана јаја, обојена у црвено", прича Марина Очкова, кустос Музеја хлеба у Измајловском кремљу у Москви. „Јаја су закопавана на крају њиве, а комадићи хлеба и зрневље разбацивани су по осунчаној ораници."

Да би жито родило, на њиву је стављана испечена погача, која се крајем радног дана обавезно давала коњу да поједе.
Хлеб је био основна прехрамбена намирница на нашим просторима. Научници сматрају да су Словени почели да га користе као храну пре више од 15 хиљада година. Сетимо се да је све до почетка 20. века 95% становништва Русије живело на селу. Може се замислити колико су тада људи пекли и јели хлеб.
Пре убирања летине бирала се жена која ће да пожање прво класје. На жетву се гледало као на својеврсни порођај мајке земље, тако да су јој у томе помагале жене, а не мушкарци. Изабрана жетелица би пожњела и увезала прва три снопа и тек после тога је жетва могла да протиче брзо и без губитака.

У почетку се користио природни квасац, од ражи, овса и, наравно, хмеља. Првобитно је хлеб био пљоснат као лепиња, а касније је добио облик погаче.

Дуго се по селима пекао само црни хлеб од ражаног брашна. Бели хлеб, од пшеничног брашна, у сеоској кући пре 18. века је био реткост.
Филипови, хлеб са „дршком" и буба као узрок ширења асортимана
Почетком 19. столећа из села Кобељево у Калушкој Губернији дошао је у Москву бивши кмет Максим Филипов и почео да „торбари", тј. да пече колаче и переце и да их продаје по кућама. Касније је он постао оснивач чувене руске пекарске династије.

„Развој пекарске индустрије у Русији свакако је везан за легендарно презиме Филипов", прича Марина Очкова. „Хлеб, хлепчићи, земичке, ђевреци, переце... Све је то Максим Филипов пекао, али са дршком. То је био његов изум."

Народна мудрост каже: „Волиш хлеб из пећи? Ради, па ћеш стећи."

Такво пециво су углавном куповали кочијаши, занатлије, чистачи и други људи са „црним" радничким шакама. Хлеб су држали за дршку да га не прљају рукама, а кад поједу све, тако да од пецива остане само дршка, онда би је давали просјацима.

Син Максима Филипова Иван постао је 1855. снабдевач Двора Његовог императорског величанства. Свеже печене филиповске посластице свако јутро су сервиране на сто генералног гувернера Москве.

Према једној градској легенди, коју је описао Владимир Гиљаровски у књизи „Москва и Московљани", земичка са сувим грожђем такође се појавила захваљујући Филиповима.

„Једном је генерални гувернер Арсеније Закревски загризао слатку пекарску посластицу и у њој угледао бубу. Одмах су му довели Филипова који је на све оптужбе одговарао да то није буба, него суво грожђе", прича Марина Очкова.

И да би потврдио своје речи, Филипов сам узе онај остатак градоначелникове земичке и поједе га. Истог дана су његове пекаре у слатко тесто почеле да додају суво грожђе.
Медењак као симбол благостања
У медењаке су наши преци почели да додају зачине (на руском „прјаности"), отуда и њихов савремени руски назив („прјаник"). То се догодило у 13. веку, а иначе се медењаци у Русији пеку још од 9. века.

Стари калупи за шаре на медењацима. Медењаци урађени помоћу оваквих калупа звали су се „штампани". Фотографија Игора Петушкова.

Истина, у та давна времена рецепт је био другачији. Тада је тесто за медењаке било од ражаног брашна, у њега је додаван сок од јагодастих плодова и дивљи мед, с тим што је меда било највише (готово половина смесе), отуд и назив „медењак".

„У почетку су украси 'лепљени' на медењаке, а касније, када су тулски мајстори измислили дрвене калупе са утиснутим шарама, појавили су се 'штампани' медењаци", прича Марина Очкова. „Занимљиво је да је медењак имао удела и у образовном процесу: врло често су деца учила да читају са медењака, на којима су била утиснута слова."

Медењак из Туле. Фотографија Сергеја Дукачева.

Медењак је дуго био много скупљи од хлеба, и због тога се сматрало да је имућан домаћин онај у чијој кући има медењака и за госте, и за укућане.

Росијскаја газета. Сва права задржана.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Јелена Косова

# data[].attributes.attachment_link.title
Царско тесто за царски престо

# data[].attributes.attachment_link.description
У старој Русији је одабрани сејач обавезно носио у поље зрневље из последњег снопа прошлогодишње летине. Извор: Росијска газета. У Русији је одувек најважнија била битка за летину. Она је почињала много пре сазревања класја, још за време орања. Највише народних обичаја и знамења повезано је са припремом за жетву.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Најначајнији говор Иве Андрића је без сумње онај који је одржао у Стокхолму, 10. децембра 1961. године, приликом примања Нобелове награде. Он је утолико значајнији уколико се помену звучна имена свјетских кандидата који су заједно са њим те године конкурисали, а то су: Грахам Грин, Лоренс Дарел, Карен Бликсен, Џон Стаинбек и Алберто Моравија. У образложењу шведске Академије, које је прочитао др Андреа Естерлинг наводи се, између осталог, да је жири "слиједио принцип праведне подјеле међу различитим земљама, који на свјетском плану вреднују писце малих земаља, пружајући им тако могућност да покажу своје дјело широј читалачкој публици на разним језицима свијета".

Бесједа, нешто дужа од четири странице, коју је Андрић насловио О причи и причању, даје утисак заокружености пишчевог умјетничког поступка. У уводу сам писац је назначио двије тематске цјелине о којима ће говорити, а оне се односе на његов завичај и на причу : "Нека ми је допуштено да, примајући то признање, кажем неколико речи о тој земљи и додам неколико општих разматрања у вези са приповедачким делом које сте изволели наградити".

У продужетку Андрић је наставио да говори о својој домовини Босни која је "мала земља међу световима", како је рекао један наш писац, чиме је, као што је познато, одао поштовање Петру Кочићу. Босна је за Андрића оно што је за Дантеа "Fiorenza mia" (PG. VI, 127), он никад није престајао да живи у њој, он ју је трајно, у магији сјећања, " увек носио у себи". Босна је постала апологетична интелектуална елевација још од времена Ex Pontaи Немира и од времена докторске дисертације у којој је описао Развој духовног живота у Босни под утицајем турске владавине , па до приповиједака и романа у којима је дефинитивно изцезилирао њену историју и мит.
Причању нема краја
У другом дијелу бесједе Андрић се пропитује о причи и причању, и како на њихову промјену утичу вријеме и различите прилике, мада је памћење трајно, и зато "причању нема краја". Причање тако постаје слика свијета са својим законима и тајнама који се могу одгонетнути: "А та прича као да жели, попут легендарне Шехерезаде, да завара крвника, да одложи неминовност трагичног удеса који нам прети, продужи илузију живота и трајања".

Сличан примјер причања је Андрићева приповијетка Аска и вук у којој "овца-лепотица" игра своју игру за живот, како су неки рекли, или своју игру са смрћу, како су други сматрали, у којој умјетност побјеђује свако зло, чак и смрт. Да ли човјечанство, кроз вјекове, прича само себи исту причу, пита се Андрић, да би онда наставио са низом реторских питања. Да ли приповједач прича сам себи своју причу, и уопште, који је прави циљ писања?

Писац затим, у извјесном смислу, оправдава своје приповиједање о прошлости, казује о писцима историјских романа и повезује прошлост и садашњост. У свему томе, најважније је, каже Андрић, "бити човек". При томе писац треба да осмисли човјекову судбину, мора је разумјети "поистовети са њом, и својим дахом и својом крвљу је грејати, док не постане живо ткање приче коју он жели да саопшти читаоцима, и то што лепше, што једноставније, и што убедљивије".

Своју идеју о историји, коју је још на почетку свог списатељског рада дефинисао као "предјел у ком се право и заистински зна ко је прав а ко крив", спровео је доследно и сад му она служи да објасни себе као писца историјских романа. И не само то.

Уопште речено, Андрић сматра да би писац историјских романа могао на своје дјело да стави "натпис" и "објашњење" - ријечи су биране да терминолошки што јасније обиљеже синтагму "древне речи": "Cogitavi dies antiquos et annos aeternos in mente habui" (Размишљао сам о древним данима и сећао се година вечности).

Често сам се питала: одакле је Андрић узео ову максиму? Шта га је то инспирисало?

Чиме је прожета његова бесједа? И свако друго питање могло је бити важеће док нисам открила да је Андрић био надахнут Псалтиром.

Читајући Biblia Sacra (Vulgatae Editionis, Sixsti V, Pont. Max., Ratisbonae et Romae, 1914) на латинском језику, сасвим случајно сам открила да се ради о Пс. 76/77, 6.

Будући да се ради о значајном открићу о којем се досада, како ми је познато, у науци није знало, наставила сам истраживање и открила да је и св. Фрањо Асишки био надахнут садржајем истог псалма. Ипак, питање је, шта заправо крије simbolica teologicaовог псалма. Свакако, мало и скоро ништа може да послужи структурална или компаративна анализа псалма, битно је његово симболично и митско значење.
Поетика псалма
Надахнутост псалмском симболиком утиче да се дефиниција приче и причања у потпуности доживи и освијетли као што то бива са сваким другим човјековим осјећањем које се у псалму огледа као у огледалу. Управо то је и хтио да постигне писац. Исто тако сасвим је јасно да није случајно изабран овај псалм под бројем 76/77.

Исто тако треба имати у виду да су у Псалтиру подједнако значајна два времена: оно које се односи на велику библијску историју спасења и оно које се односи на свакидашње вријеме. Андрић је, како се може видјети, изабрао псалм који је тужбалица, а она изискује интервенцију Бога, која је ефикасна, против свих пријетњи. У овом објашњењу историјска компонента, која дејствује између славне прошлости и трагичне садашњости, има посебну вриједност.

Псалми изражавају човјекова осјећања пред Богом, они су, у ствари, дијалог између Бога и човјека. Т.С. Елиот дефинисао је поетику псалама као "башту симбола и маште".

Као што су псалми синтеза Старог завјета, Андрићева бесједа о причи и причању је сумма пишчеве поетике. Отуда није тешко закључити да се Андрић у својој бесједи служи свим књижевним средствима и да употребљава читав језички фонд да би описао оно што се противи човјековој причи у времену и простору. Андрић дакле налази ослонац у молитви Псалтира које је, с правом се може рећи, онтолошко објашњење његове поетике које није могуће рационално објаснити.

Овај податак намеће и питање, да ли Андрићева ламентација о садашњости и о шутњи Бога има аутобиографско значење. А што се пак тиче молитве у Андрићевој поетској визури, да ли је она појам општег духовног континуитета или појам стварности пишчеве личности, у то није могуће проникнути. Све се то, међутим, како каже Андрић на крају своје бесједе, мора посматрати кроз причу и причање које је јединствено човјеково искуство, јер "приповедач и његово дело не служе ничему ако на један или на други начин не служе човеку и човечности".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Стевка ШМИТРАН

# data[].attributes.attachment_link.title
О причи и причању

# data[].attributes.attachment_link.description
Најначајнији говор Иве Андрића је без сумње онај који је одржао у Стокхолму, 10. децембра 1961. године, приликом примања Нобелове награде. Он је утолико значајнији уколико се помену звучна имена свјетских кандидата који су заједно са њим те године конкурисали, а то су: Грахам Грин, Лоренс Дарел, Карен Бликсен, Џон Стаинбек и Алберто Моравија.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
vampir vukodlak stari sloveni srbi mesec kostic narodno verovanje zakonik cara dusana

# data[].attributes.attachment_link.title
SVEVLAD - Nikita Iljic Tolstoj: Slovenska narodna verovanja

# data[].attributes.attachment_link.description
Хришћанство je само делимично уништило доста лабаву и у неком смислу прилично аморфну структуру паганства, поставило га у нове услове и потчинило својој, значајно вишој хијерархији вредности. Актуелно хришћанство дало je паганским митолошким ликовима и представама, као што je већ речено, статус нечисте силе, негативног духовног начела, која je била супротна "крсној", чистој и светој сили.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kako je hleb od osnovne životne namirnice bez koje se nije mogao zamisliti ni jedan obrok stigao na crnu listu namirnica?

Piše: Jasmina Jovanović

Kako je hleb od osnovne životne namirnice bez koje se nije mogao zamisliti ni jedan obrok stigao na crnu listu namirnica? Šta se to u međuvremenu desilo da je od najcenjenije hrane prognan sa trpeze i da polako postaje samo hrana siromašnih, onih koji ništa drugo, zdravije ne mogu sebi da priušte? Da li je vremenom na neki način upropašćen, ili nismo znali da je oduvek bio loš za nas? Možda se nešto desilo pšenici i žitaricama uopšte, a ne hlebu?
Na početku beše „potop"
Veruje se da su žitarice mnogo pre hleba bile poznate čovečanstvu. Naučnici i istoričari su složni u verovanju da su se žitarice u davna vremena potapale i tako omekšane koristile u ishrani, mnogo pre bilo koje vrste mlevenja i pripreme hleba. Smatra se da je i 12 000 godina pre Hrista hleb pravljen od vode i divljih žitarica, koje su „preci" današnje pšenice. Tadašnji hleb, zdrobljen između kamenja i pečen na kamenim pločama, verovatno je više ličio na današnje pogače nego na mekani hleb koji danas jedemo (ako ga jedemo).
Najstariji hleb nađen je u grobnicama Egipta, gde se sahranjivao sa pokojnicima, i danas se čuva u Britanskom muzeju u Londonu, a procenjeno je da je star 4000 godina! Smatra se da su Egipćani i zaslužni za otkriće kvasca i efekta koji ima na brašno. Pretpostavka je da se to otkriće dogodilo slučajno, verovatno prosipanjem tadašnjeg varijeteta piva u brašno namenjeno za hleb.
U grčko-rimskom stilu
Kao i većina namirnica, i hleb je donesen u Evropu od strane antičkih Grka istovremeno kad i kvasac. Prvi grčki hlebovi pravljeni su od dve vrste testa, od ječma i šire ili od prosa i šire. Iako su Egipćani oplemenjivali hleb raznim dostupnim dodacima, pa i suvim voćem, a Grci uljem i medom, hleb najsličniji današnjem su usavršili Rimljani.
U starom Rimu osnovana su cenjena i poštovana pekars ka udruženja i to postaje jedini zanat koji nije bio robovski već bi, kada bi postao pekar, rob bivao slobodan. U Rimu je tada bilo oko 200 pekarskih radnji.
Beli kao privilegija
U ranom srednjem veku, hleb je još uvek samo privilegija bogatih i moćnih. Peći za pečenje hleba imali su samo manastiri i vlastela, a siromašni su mogli tu da ispeku svoje hlebove samo ako tu uslugu plate. Tada je situacija bila sasvim suprotna nego u recimo 20. veku, jer tada je značilo - što tamniji hleb to veća beda i nemaština. Beli hleb je bio za bogate, a nišči su hleb pekli od jeftinijih žitarica kao što su zob, ječam i raž. Takav hleb je bio težak, taman i nimalo mekan. Baš onakav kakav se danas teško nalazi. U 13. veku mlinari su, zajedno sa pekarima, bili najcenjenije zanatlije.
Zanimljiva je i značajna činjenica da su vlasti svesne značaja hleba, njegove cene i onoga što bi uzrokovalo poskupljenje, cenu, težinu ali i kvalitet regulisale posebnim gradskim statutima, za čije nepoštovanje bi zanatlije bivale najstrože kažnjavane. Hleb se po svom značaju za formiranje naseobina, sela i gradova može komotno smatrati i bitnim faktorom nastanka civilizacije. Uzgajanje žitarica radi hleba zadržavalo je nekadašnje lovce i nomade na jednom mestu u cilju obrade zemlje, i samim tim znatno uticalo na tok istorije čovečanstva.
Osnovne žitarice za pravljenje hleba bile su pšenica, ječam, ovas, raž, spelta, proso i sirak. Kukuruz je bio nepoznat sadašnjoj Evropi, jer je dosta kasnije donet iz Amerike.
Pod vrelom crepuljom
Po biografima vizantijskog cara Mavrikija, i Sloveni, doseljeni na Balkan, poznavali su umeće pravljenja hleba i testa. Šta više, smatra se da im je to bila glavna hrana. Najpre je bio pečen u pepelu ili na vrelom kamenu, a kasnije i u kućnom ognjištu. Pre stavljanja na ognjište ili u vreli pepeo, uvijao se u lišće, a češće se pekao između vrelih crepova. Testo se stavljalo na vruću donju crepulju, pa pokrivalo prvo lišćem a onda i žarom. Kasnije su se dosetili da ga pokriju i gornjom vrelom crepuljom (glinenim poklopcem). Kao i u ostalim zemljama, i na Balkanu je najbolji i najskuplji hleb bio od pšenice. Hleb od sumješice (mešanih žitarica) i suražice (pšenica mešana sa raži) je takođe bio jestiv, ali hrana siromašnijih, ječmeni je bio skromna hrana, dok je najgori oblik bio hleb od ovsa (ovas se gajio za ishranu konja) i čak sirka od koga je hleb bio crn, tvrd, sabijen i neukusan. I tada su znali za dve vrste testa, beskvasno od koga su mešene pogače i kiselo, kvasno testo od koga se dobijao vazdušastiji i mekši hleb.
Dobar ili loš kao 'lebac?
Danas u veku napretka i raznovrsnosti svake vrste, dobri stari hleb postaje skoro sasvim nepoželjan na trpezi. Ipak, iako narušene reputacije, još uvek ostaje glavni motiv mnogih poslovica, i uzrečica kao što su: Trbuhom za kruhom, kad se kreće u svet, Dobar kao 'lebac, da se dočara nečija neiskvarenost, U ratara crne ruke, a bela pogača, Nema hleba bez motike i mnogih drugih. Istovremeno je i centralni motiv molitve Gospodnje, među Hrišćanima u kome se naziva hlebom nasušnim kao metafora i za telesnu ali i duševnu hranu. Šta se to dogodilo hlebu (ili možda pšenici?) pa da se desi takav preokret?
Na festivalu nauke, gde su svoj štand imali i arheolozi vinčanske kulure mogli smo da vidimo kako se tada pripremalo hlebno brašno. Ručno, pritiskom kamena o kamen, mleli su cela zrna žitarica, pritom svaki put nesvesno obogaćujući to brašno i sitnim česticama kamena koji se silom trenja neminovno krunio u vidu fine, puderaste prašine koja je nekada u sebi imala kalcijum, nekad neki drugi značajan element ili mineral, a sve naravno u zavisnosti od sastava kamena koji je korišćen. Da, to je iziskivalo zaista puno vremena i fizičke snage, ali taj hleb je bio zdrav, i hranljiv.
Upropašćeni hleb
Današnji hleb koji većina ljudi jede dobija se od rafinisanih odnosno prečišćenih (čitaj upropašćenih) žitarica o kojih je odbačeno sve što valja. Sa celog zrna se zarad estetike i lakoće rukovanja testom, odstranjuju mekinje i klice, elementi koji sadrže vlakna, vitamine i minerale. Da nadomeste štetu, neki proizvođači naknadno dodaju vitamine u belo brašno, ali to ipak ne čini takvo brašno jednakim prirodnom integralnom brašnu, koje je i tada bolji izvor važnih hranljivih sastojaka. Tako, od nekad korisne žitarice, ljudski faktor i prehrambena industrija naprave bledu kopiju pšenice lišene ne samo biljnih vlakana već i 10 minerala, 14 vitamina i dela proteina. Ta bleda kopija goji i ostavlja gladnim tj. sitost koju pruža nakon konzumacije je kratkog veka. Da to ne bude sve, ono malo preostalih vitamina u zrnu se dodatno suši i izbeljuje na visokim temperaturama, i tako obogaljeno (ali lepo i belo!) melje za hleb naš nasušni.
Poslušno testo i nevaljali gluten
Čemu sve to, naravno da ćete se zapitati? Ono što nam ne bi palo na pamet je da je hrana sa odstranjenim vlaknima poslušnija za saradnju sa prehrambenom industrijom. Lakše se i brže mesi, testo je elastičnije, brže se peče, lakše zamrzava. Ukus je bolji, struktura primamljivija.
Značajnu ulogu tu ima i ozloglašeni gluten. Jer baš njegovo prisustvo u pšenici (nakon ovih procesa on i čini većinu preživelih sastojaka) daje testu kompaktnost, glatkoću i onu pomenutu poslušnost za rukovanje. Kako taj gluten nije smetao našim precima, i šta je uopšte taj gluten koji je toliko loš da ga uopšte ne koristi ni prvi reket sveta? Gluten je protein rastvorljiv u vodi u procesu mešenja, čiji naziv na latinskom označava - lepak, ne bez razloga. Njegova zasluga je pufnasti, mekani, vazdušasti skoro nutritivno bezvredan beli hleb.
On sprečava hleb da bude slepljen i tvrd. I kad proces uništenja vitamina pšenice ne preživi ni jedan vitamin ili mineral, gluten ostaje nepovređen. Jedna od njegovih dobrih osobina, baš ta da ima kohezivna svojstva, kao i da je dobar emulgator i stabilizator, pa je samim tim i izvanredan nosilac aroma i začina, dovela je do toga da bude zloupotrebljen. Porast broja obolelih od celijakije ili neke od alergija na gluten ukazuje upravo na to. Ima ga previše u raznim proizvodima koje svakodnevno jedemo. A da li su naši preci jeli prerađenu hranu koja je začinjena mnogobrojnim varijetetima glutena? Ne, nisu. Zato njima gluten nije smetao. Jedini gluten bio im je onaj iz crnog hleba, ili iz belog, ali kad pšenici nisu vadili dušu zarad gipkosti testa i pufnastih kroasana.
Ipak, uprkos činjenici da je čitava javnost na strani crnog hleba, još ima nutricionista koji veruju i istraživanjima još uvek dokazuju da beli hleb nije baš toliki zloća. Nutricionista Ejlin O Konor, i studija sa univerziteta Portsmut iz 2010. godine, složni su u tvrdnji da nije baš sve u belom hlebu toliko crno. Smatraju da je pomodarstvo u ishrani, ali i stresan način života doveo do toga da ljudi za svoje tegobe uvek prvo okrive gluten iz belog hleba.

Slični članci koji vas mogu zanimati:

Najnoviji tekstovi iz kategorije: KULTURA ISHRANE

# data[].attributes.attachment_link.description
Kako je hleb od osnovne životne namirnice bez koje se nije mogao zamisliti ni jedan obrok stigao na crnu listu namirnica? Piše: Jasmina Jovanović Kako je hleb od osnovne životne namirnice bez koje se nije mogao zamisliti ni jedan obrok stigao na crnu listu namirnica?

# data[].attributes.attachment_link.title
SVEVLAD - Nikos Čausidis: Otac hleba; muški aspekti kvasca i drugi elementi obredne proizvodnje hleba

# data[].attributes.attachment_link.description
Апстракт: Производња хлеба и друге форме његове обредно-утилитарне манипулације, у словенским традиционалним културама носи снажан митски карактер. Семиотика ових активности је базирана на симболичким релацијама међу трима наизглед сасвим различитим и неспојивим нивоима: - ниво људског тела у његовим биолошким и социолошким аспектима (микрокосмос); - ниво човековог, културног т.ј.

# data[].attributes.attachment_link.title
SVEVLAD - Nikos Čausidis: Mati hleba; ženski aspekti naćvi, peći i crepulje u slovenskom folkloru...

# data[].attributes.attachment_link.description
Апстракт. У чланку је примењен концепт семиотичке анализе опреме за традиционалну израду хлеба, и то пре свега у релацији с репродуктивним органима жене (материца, вулва и дојке), али и сa сличним по облику елементима природе (рупа у земљи, бразда, пећина, долина). Посебан значај дат је наћвама - посуди за квасање теста, и то најпре у оквиру етнографије словенских народа.

# data[].attributes.attachment_link.description
Narodna proza Narodna proza je nastala još u periodu divljaštva iz koga su ostali elementi totemizma - čarobni štapići, leteći kovčezi, nemušti jezik, ženidbene veze čoveka sa životinjama. Razvijala se u

# data[].attributes.attachment_link.title
Spektakularni snimak planete Zemlje iz svemira

# data[].attributes.attachment_link.description
"Mesec nad tepsijom" Goran petrović | Spektakularni snimak planete Zemlje iz svemira and TV5 - Narodna verovanja vezana za mlad mesec - YouTube

# data[].attributes.body
Str.523

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nekada se govorilo da je Aleksandrija "dom pet rasa, u kome se priča pet jezika, sa tucetom religija". To i sada važi, naravno, jedino što je udeo arapskog jezika i muslimanske vere umnogome veći nego što je to bio kada su se uskim ulicama Aleksandrije šetali Konstantin Kavafi, Darel i njegovi prijatelji u kaki-odelima. Aleksandrija, "amanet" Aleksandra Makedonskog je i danas grad sa više duša, i nezaobilaznim arapskim "ukusom". I prepuna je znamenitosti i mesta za uživanje... Tekst napisala: Biljana Radovanović

Malo je gradova na svetu sa tako veličanstvenom, dugom i zanimljivom istorijom kao Aleksandrija. Ovaj prelepi grad na obalama Sredozemnog mora osnovao jeAleksandar Veliki, daleke 331. godine pre nove ere, te je grad po njemu i dobio ime. Ali, još mnogo pre dolaska Aleksandra Velikog na ova područja, čuveni grčki pesnik Homer sa oduševljenjem je pisao o ovim predelima u svojoj Odiseji, a najviše o ostrvu Faros. Jedini ostaci preistorijske luke, koju Homer takođe pominje, nađeni su na obalama ostrva Faros, koji sada predstavlja poluostrvo Ras-El-Tin. Naspram ovog ostrva, na kopnenom delu Egipta, nalazilo se malo selo, utvrđeno baš na mestu gde se danas nalazi Pompejev stub. Ovo selo zvalo se Rakotis, a arheološkim istraživanjima utvrđeno je da je nastalo još u XIII veku pre nove ere. Kako se stara egipatska civilizacija razvijala uglavnom duž reke Nil, veoma malo se zna o ostrvu Faros i Rakotisu. Možda je ovo mesto bilo odbrambena baza za napadače sa zapada, možda je predstavljalo jedan važan grad u vreme vladavine tridesete dinastije, u kom je kralj Nektanebo II planirao da bude sahranjen; ali, ipak, najverovatnije je Rakitos, u periodu drevne istorije, bio samo malo ribarsko selo.

U IV veku pre nove ere u Egipat je došao Aleksandar Veliki, kralj Makedonije. Kada je došao u Memfis, Egipćani su ga dočekali sa oduševljenjem, jer su mrzeli vlast Persijanaca. Aleksandar Veliki je imao tada 25 godina, i već je bio proslavljeni osvajač, koji je započeo svoj dug put kroz Grčku, malu Aziju i Siriju, poražavajući i prosto čisteći sve grčke i persijske snage koje su mu se našle na putu. Imao je planove za mnogo duže putovanje do Persije, Centralne Azije i Indije. Ali, najpre je morao da poseti oazu Siva i da se konsultuje sa proročanstvom Amona. Na svom putu ka oazi, Aleksandar Veliki je sa divljenjem posmatrao predeo koji se nalazio između Mediteranskog mora i jezera Mareotis, kao i obližnje ostrvo. Naredio je da se tu osnuje grad koji će biti prestonica te regije. Ova lokacija je bila idealna, jer se nalazila "u sredini" Velike Grčke, naspram Mediteranskog mora, i ostatka Egipta. U to vreme Nil je bio povezan sa Crvenim morem jednim kanalom, pa je Aleksandrija mogla da služi i kao prolaz za Indijski okean. Plan grada napravio je grčki arhitekta Dinokrates, a spoljašnje zidove grada označio je sam Aleksandar Veliki. Tako je 7. aprila 331. godine pre nove ere nastala nova prestonica Egipta - Aleksandrija. Grad je dobio ime po Aleksandru Velikom, iako je on odmah napustio grad i nije video nijednu građevinu koje je tu podignuta. Ipak, kada je umro, Aleksandar Veliki je vraćen u Aleksandriju i u njoj sahranjen. Posle smrti Aleksandra Velikog, nijedan njegov naslednik se nije pojavio da nasledi ujedinjeno kraljevstvo. Ove široke teritorije bile su podeljene između nekoliko vladalaca. Jedan deo Egipta nalazio se i pod vlašću Ptolemeja koji je bio najspretniji i najveštiji od svih vladalaca ovih predela. On je bio Makedonac po rođenju, i bio je svedok rođenja Aleksandrije. Upravo zato Ptolemej je želeo da Aleksandrija postane kulturna i intelektualna prestonica celog sveta. On je počeo da vlada 323. godine pre nove ere, a proglasio se kraljem 304. godine pre Hrista; proširio je kraljevstvo do Kirene u Libiji, do Palestine i Kipra. Njegova kraljevska titula uključivala je takve epitete kao što su "Spasilac" i "Faraon", a pod njegovom vladavinom započela je zlatna era Aleksandrije, nove prestonice Egipta. Njega su nasledili vladaoci istog imena, njih čak 11, sve do Ptolemeja XII. U vreme Ptolemeja III Dobročinitelja, Aleksandrija je doživela vrhunac svoje slave i bogatstva. Jedna od njegovih naslednica, Kleopatra, bila je poslednji vladalac nezavisnog Egipta, i poslednji vladalac dinastije Ptolemejevića. Posle poraza u bici kod Akcijuma (Actium), na Jadranu, 30. godine pre nove ere, Egipat je postao rimska provincija pod vlašću Oktavijana.

Aleksandrija, rođena u vreme helenizma, praktično ni iz čega je izrasla u jedan od najvećih, ako ne i najveći grad na svetu. U vreme prva tri Ptolemeja grad se iz peska mediteranskih obala čudesno preobrazio u najveću svetsku naučnu i intelektualnu Meku. Iz nasleđa Ptolemeja ostale su mnoge znamenitosti: svetionik na Farosu, jedno od čuda starog sveta; velika biblioteka; Heptastadion; hram boga Serapisa; mnogobrojne palate... No, vreme Ptolemejevića nije bilo samo "med i mleko". Osim najranijeg perioda porezi u Egiptu bili su najveći u Starom svetu. Kraljevska palata bila je poprište dinastičkih spletki i porodičnih skandala, uključujući i ubistva. Ali, ipak se mora reći da su prva tri Ptolemejevića obeležila zlatno doba Aleksandrovog grada.

Rimska Aleksandrija

"Nisu tu bili samo Grci i Italci, već takođe i Sirijci, Sicilijanci, i opet drugi, iz drugih zemalja - Etiopljani, Arapi, a takođe i Baktrijanci, Skiti, Persijanci i nekoliko Indijaca."

Dion Hrizostom Govornik, tokom svoje audijencije u Velikom Pozorištu

Do trenutka kada su Rimljani osvojili Egipat, Aleksandrija je već bila multietnički grad, što je tradicija koja će se održati i do dan danas. Egipatska zajednica, okupljena oko starog jezgra Rakotisa, grčka zajednica u centru grada, jevrejska naseobina na istoku... Međutim, Oktavijan, novi rimski car, imao je loše uspomene na Aleksandriju, te je zajedno sa Kleopatrom i Markom Antonijom, osnovao novi grad, Nikopolj, neposredno pored Aleksandrije. Ovaj novi grad, koji se nalazio istočno od Aleksandrije, sada je njen deo, pod imenom El-Raml. Situacija se u gradu poboljšala kada su Rimljani prokopali Crvenomorski kanal, preteču današnjeg Sueckog. Međutim, još je važniji bio jedan događaj koji se nije direktno desio u Aleksandriji, ali je potresao ceo svet: rođenje hrišćanstva. Novu religiju uveo je u grad sveti Marko, koji je mučenički umoren 62. godine po Hristu, zbog toga što je protestvovao protiv obožavanja Serapisa. Ranohrišćanska svetilišta i centri obrazovanja, kao što su Oratorijum svetog Marka i Katehetska škola, bile su među prvima takve vrste u svetu uopšte. Blizina Palestine uticala je da se hrišćanstvo brzo širi, a sa njim i progoni hrišćana. Progoni verujućih u jedinog Boga dostigli su monstruozan nivo u vreme "mučenika vere", oko 284. godine, kada su rimski mnogobošci pobili čak 144.000 mučenika za samo 9 godina. Među poginulima su se našli i sveta Katarina Aleksandrijska, sveti Petar Aleksandrijski, kao i sveti Menas. Posebno je bio dirljiv proces svetoj Katarini, koja se rodila kao rimska plemkinja Doroteja, i za života prihvatila veru Hristovu, tako da je ni rimski mudraci nisu mogli ubediti da se, na javnom suđenju, odrekne nove, "opasne" vere. Kada su je pogubili, priča se da joj je iz rana na telu poteklo mleko, umesto krvi... Međutim, Aleksandrija je bila spremna za promenu politike Rima. Nije se ugasilo hrišćansko učilište, i kada je 312. godine, Konstantin Veliki proglasio hrišćanstvo zvaničnom verom Carstva, stanovnici Aleksandrije su bili "svoji na svome". Ali, vremenom, kako su postali većina, i hrišćani su postali isključivi. Rastući konflikt između hrišćanske zajednice i mnogobožaca, između Katehetske škole i Muzejona, eskalirao je tokom 391. godine. Te godine je, naime, car Teodosije naredio uništenje već spominjanog Serapisovog hrama, koji je bio poslednje utočište pagana i dom Muzejona. Četrnaest godina kasnije, poslednja profesorica Muzejona, matematičarka Hipatija ubijena je od strane besne grupe hrišćana. Ovo je i formalno, i simbolički bio kraj paganstva u Aleksandriji.

Međutim, i hrišćanska crkva postaje predmet podela. Odvajaju se monofiziti, čija se crkva u Egiptu širi i počinje nazivati koptskom. Razlog raskola bio je više nego banalan, za današnje uslove, ali se morate duhom vratiti u IV vek da biste ga shvatili. Naime, pravoslavno-katolici smatrali su da je je Hrist imao dve prirode, božansku i ljudsku, a monofiziti (na grčkom: monos-jedan i fizis-priroda), smatrali su da je Hrist imao samo jednu prirodu, koja je istovremeno bila i božanska i ljudska... Za razliku od pravoslavno-katoličke crkve, tada još uvek jedinstvene, čija je moć bila istovremeno i svetovna i duhovna, koptska crkva nije imala političkih pretenzija... Pod naletima Varvara, Rimsko carstvo, sada naseljeno miroljubivim hrišćanima bez volje za ratom, se ljulja i raspada, a na horizontu se pomalja nova religija i nova sila, koja će smeniti hrišćanski Rim.

Arapska Aleksandrija

"Mesečev odsjaj sa belog mermera činio je grad tako sjajnim da je krojač mogao videti kako da udene konac u iglu bez lampe. Niko nije ušao u grad, a da nije pokrio svoje oči, da bi ih zaštitio od svetlosti gipsa i mermera."

Arapski vojnik posle ulaska u Aleksandriju, septembra 642.

Leta Gospodnjeg 642., arapski general Amr Ibn-El-Aas mirno ulazi u Aleksandrov grad i pripaja ga Arapskom carstvu. Po Amrovim svedočenjima, prestonica Egipta imala je u to vreme 4.000 palata, 4.000 kupatila, i 400 pozorišta! No, kako su Arapi imali paničan strah od vode, nisu želeli da imaju prestonicu na obali mora. Kao što je poznato, domovina Arapa bila je duboko u Arabijskoj pustinji, tako da skoro niko od arapskih vojnika nije znao da pliva. Arapi su se, stoga odlučili da izgrade novu prestonicu, Al-Fostat, na Nilu, koja će postati današnji grad Al-Kahira, tj. Kairo.

Arapi su se divili Aleksandriji, ali su više voleli Kairo. Oni su bili vešti konjanici, ali neuki mornari. Mediteran im je malo značio. Kada je u VIII veku pala svetiljka sa Svetionika, i kada je ceo Faros srušen u dva razorna zemljotresa 956. i 1323. godine, Arapi nisu želeli da ga obnove. Godine 1498., srednjevekovna Kajt-Begova tvrđava zapečatila je sudbinu Svetionika, niknuvši na mestu svetskog čuda. Nije mnogo toga podignuto u dugoj vladavini Arapa nad Aleksandrijom, koja je potrajala celih jedanaest i po vekova. Ali, ipak bi vredelo napomenuti džamiju Al-Mursi Abu-Abas, koja je izgrađena u andaluzijskom stilu, a sagradio ju je imigrant iz španske Mursije.

Grad još više gubi značaj posle Kolumbovih otkrića, stanovništvo se smanjuje i osiromašuje. Grad pada pod tursku vlast, korupcija cveta, nauka i kultura stagniraju.

Savremena Aleksandrija

"I naša Aleksandrija u mesu svom poče da sija tokom svih svojih tisućleća, kao što nikada nisam video da išta sija pre toga."

Đuzepe Ungareti (1888.-1970.), pesnik

Napoleon Bonaparta je umarširao u ovaj legendarni grad 1. jula 1789. godine, zatekavši samo običnu varošicu. Ono što je nekad bio najveći grad na svetu, sada je bio gradić sa 8.000 stanovnika, okupljenih oko četvrti Manšeja. Jedino što je 5.000 Napoleonovih vojnika moglo da vidi u ovom tužnom gradu bile su ruševine, peščane dine, i dva obeliska poznata kao "Kleopatrine igle" (danas se samo jedna od njih može videti u gradskom centru). Napoleonove trupe, naravno, nisu srele nikakav otpor.

Iako je francuska vlast potrajala svega 10 godina, njen uticaj ne egipatsku istoriju bio je dramatičan. Bilo je to buđenje iz otomanskog izolacionizma i korupcije. Britanci, čiji je vojskovođa Lord Nelson 1799. godine porazio Napoleona, postali su svesni strateške važnosti Egipta. Tokom ovog sukoba izrasla je nova istorijska ličnost - Albanac Muhamed Ali. On je bio postavljen za turskog guvernera Egipta, ali se proglasio kraljem, osnovavši autonomnu kraljevinu Egipat, koja je priznavala vrhovnu vlast Turaka. Ova kontroverzna ličnost, koju neki smatraju velikim vođom, a drugi surovim diktatorom, povela je Egipat putem svojevrsne "renesanse". "Kleopatrine igle" poklonio je Britancima i Amerikancima, prokopao je novi kanal Mahmudeja, povezavši Aleksandriju sa Nilom. Sazidao je Zapadnu luku i od nje stvorio glavnu luku Egipta, i izgradio moderni svetionik na ulazu u nju. Kada je Muhamed Ali umro, Aleksandrija je već bila prosperitetni grad: naspram svega 8.000 žitelja na početku njegove vladavine, sada je imala celih 60.000. Suecki kanal, otvoren 1867. godine, označio je novi uspon i novu moć grada koga su Turci zvali Skenderija. Aleksandrija se spaja sa Nikopoljem, i postaje prava metropola. 1882. godine, britanske trupe se iskrcavaju u Aleksandriju, započinjući eru britanske okupacije i uticaja, koja će potrajati celih 70 godina. Tokom XX veka gradi se palata Montaze, kao kraljeva letnja rezidencija, rađa se Arapska liga (1944. godine). 1956. godine, posle abdikacije poslednjeg egipatskog kralja Faruka, predsednik i Titov veliki prijatelj Naser, rođen upravo u kvartu Bakos, u Aleksandriji, proglašava nacionalizaciju Sueckog kanala u samom srcu starog grada, Trgu Al-Manšeja. Grad tokom sredine XX veka postaje mondemsko središte Sredozemlja, svetska aristokratija se brčka na njegovim plažama, u gradu se mešaju jezici, religije i kulture. On postaje mesto življenja mnogih poznatih ličnosti, kao što je to, na primer, književnik - nobelovac Lorens Darel (Lawrence Durrell). On ovde stvara svoje remek-delo, "Aleksandrijski kvartet", kojim se upisuje u večnost.

Današnja Aleksandrija je i dalje kosmopolitski grad: njena populacija od čak 4 miliona stanovnika najšarolikija je u Egiptu: osim Arapa, bok uz bok ovde žive Jermeni, Grci, Italijani, Libanci, Maltežani, Sirijci, Englezi, Kopti... Imena gradskih četvrti reflektuju ovu duboku multikulturalnost: od grčkih (Grčka četvrt, Bakos (Bahus), Glimenopulo), rimskih (San Stefano, Sveta Katarina, Camp César), jevrejskih (Smuha, Menaša), engleskih (Stenli, Fleming), do nezaoblilaznih arapskih imena, najčešćih od svih.

Nekada se govorilo da je Aleksandrija "dom pet rasa, u kome se priča pet jezika". To i sada važi, naravno, jedino što je udeo arapskog jezika i muslimanske vere umnogome veći nego što je to bio kada su se uskim ulicama Aleksandrije šetali Konstantin Kavafi, Darel i njegovi prijatelji u kaki-odelima. Aleksandrija je i danas grad sa više duša, i nezaobilaznim arapskim "ukusom". I prepuna je znamenitosti i mesta za uživanje.

Obilazak Aleksandrovog grada

Danas se Aleksandrija, koja je drugi po veličini grad Egipta, i svakako jedan od najlepših gradova ove čarobne zemlje, prostire na celih 70 km morske obale, i ponovo je dostigla status megalopolisa, koji je imala u vreme Starog sveta. Ovaj grad, koji zovu još i "Biser Mediterana", odiše šarmom i lepotom koji su više mediteranskog nego srednjeistočnog tipa, pa je verovatno zato Aleksandrija nama, turistima iz Evrope, mnogo bliža, nekako više "domaća", od ostatka Egipta. Isto tako, sam ambijent i kulturno nasleđe Aleksandrije čine je prilično drugačijom od ostalih gradova ove zemlje, iako je Aleksandrija samo 225 km udaljena od Kaira. Ali, to nikako ne znači da vas ovaj grad neće fascinirati i očarati, kao uostalom i čitav Egipat.

Aleksandrija zaista obiluje mnoštvom znamenitosti, različitim arhitektonskim zdanjima, spomenicima kulture, ali i prirodnim lepotama, koje je zaista vredno videti, pa je najbolje da, kada se nađete u Egiptu, za ovaj grad izdvojite najmanje 3-4 dana, ako ste u mogućnosti. Najbolje je da napravite mali spisak najzanimljivijih, najvažnijih turističkih atrakcija i da se pridržavate svog malog rasporeda obilazaka, jer na taj način ćete moći obići najviše. I ne zaboravite, dok obilazite sve ove atrakcije, uživajte u njima, ali prepustite se uživanjima i u prelepoj atmosferi i šarmu koji ovaj grad zaista čine posebnim.

U Staroj Aleksandriji nalazi se Heptastadion, kojeg je izgradio Dinokrat, i koji predstavlja most između Farosa i kopna, koji deli grad na zapadni i istočni deo. Ovde se nalazi i najstariji očuvani deo Aleksandrije, koji potiče iz neveselog turskog perioda, poznat kao Turska četvrt. No, iako Egipćane ne asocira na blagostanje, ovaj deo grada je izuzetno atraktivan Zapadnjacima, zbog svojih uskih ulica, sukova, bazara, malih prodavnica, arapskog "šmeka" i orijentalnog sentimenta, pa je zato veoma posećen. Ni vi ga nemojte propustiti. Naravno, ono što je veoma važno da posetite je mesto na kome se nekada nalazio čuveni Svetionik - jedno od sedam svetskih čuda. Iako Svetionik nećete videti, možete uživati u prelepom pogledu na more, koji se pruža odatle, kao i u obilasku tvrđave koja je tu sagrađena. Kao što smo već rekli, nakon što ju je osnovao Aleksandar Veliki, Aleksandrija je postala prestonica helenističkog Egipta. Njen status "svetionika kulture" tog vremena simbolizovao je čuveni svetionik Faros. Ovaj svetionik je dobio ime po istoimenom poluostrvu na kojem je stajao - ime je sačuvano, ali ništa više od toga. Sagradio ga je grčki arhitekta Sostrat iz Knidosa oko 300-280. godine pre nove ere. Na jednom pravouglom podzidu uzdizao se oko 100 metara visok osmougli nastavak. Na najvišoj platformi noću je gorela vatra, podržavana drvetom i smolom. Legenda kaže da je Sostrat dugo tražio najbolji materijal za izgradnju temelja koji bi se opirao morskoj vodi, da bi na kraju sagradio svoj toranj na ogromnim blokovima od stakla. Svetionik je služio svojoj svrsi sve do 642. godine, a sve do XIV veka bio je sačuvan dovoljno toliko da impresionira i ostavlja bez daha sve turiste koji su dolazili sa svih krajeva sveta. Ali, 1375. godine, poslednje ostatke tornja uništio je zemljotres. Ovaj svetionik smatran je jednim od najvećih ostvarenja u starom veku, i bio je jedno od sedam svetskih čuda, koje je, navodno, oko 150. godine pre nove ere nabrojao grčki pesnik Antopatros iz Sidona: svetionik u Aleksandriji, piramide u Gizi, Kolos sa Rodosa, mauzolej u Halikarnasu, Artemidin hram u Efesu, Zevsov kip u Olimpiji, i Semiramidini viseći vrtovi. Čuvene piramide u Gizi, naravno ne smete nikako propustiti da vidite kad se nađete u poseti Egiptu, jer one su još jedino preostalo "živo" svetsko čudo.

No, na mestu Farosa danas stoji monumentalna Tvrđava Kajt-Bega, koju su Arapi, ne želeći da obnove (po njima) nepotrebni Svetionik, sagradili na njegovom mestu. Sama tvrđava nosi ime po sultanu Kajt-Begu, koji je nekada vladao Aleksandrijom, a skoro pet puta je niža od nekadašnjeg Svetionika. Naime, u vreme kada je Egipat pao pod vlast islamskog carstva Bliskog Istoka, sultan Kajt-Bej je 1480. godine podigao ovu tvrđavu upravo od ostataka čuvenog svetionika, i tako je "korisno" iskoristio ovaj stari "građevinski" materijal. Najstarija džamija Aleksandrije nalazi se upravo unutar ove tvrđave. Ali, to nije sve što možete videti kad uđete u tvrđavu, jer se u njoj nalaze i dva muzeja izuzetno zanimljivih kolekcija. Prvi je Muzej podvodnog sveta, u kome možete videti: razne vrste prepariranih riba (za većinu njih nikada niste ni čuli!) od kojih neke, moram priznati, još uvek izgledaju žive i jako zastrašujuće; kosture riba, pa čak i ogromni kostur kita; zatim razne vrste školjki, sipa, morskih zvezda; predivno, mada možda ne baš verodostojno, napravljene minijature morskog dna, sa prepariranim ribama koje "plove", sa morskima travama, školjkama po dnu... Da biste mogli da ovekovečite neke od ovih zaista fascinantnih izložbenih primeraka, moraćete, na ulazu u muzej da platite i dozvolu za to. Drugi muzej koji, isto tako vredi videti, jeste Muzej starog oružja i uopšte vojne opreme, gde možete naći različite vrste pištolja, pušaka, topova i topovskih đuladi, a sve to iz različitih perioda istorije. Ispred same tvrđave, naićićete na mnoštvo prodavaca suvenira, od prirodnih morskih školjki raznih oblika i veličina, preko statuica Tutankamona, Kleopatre, Nefertiti izrađenih u kamenu ili alabasteru, zatim slika na papirusima (mada su suveniri ove vrste mnogo kvalitetniji u prodavnicama nego na ulicama), pa do razglednica, nakita, raznih kutijica izrađenih u arapskom stilu... I, jedan vrlo koristan savet - obavezno se cenjkajte, jer većina tih cena nisu baš "stvarne", već upravo namenjene turistima, pa ih možete sniziti ponekad i 2-4 , pa i više puta (ovo pravilo koristite u celom Egiptu).

Tačka na i

Ako nastavite obilazak grada krećući se ka jugu, duž obale, naićiće na Džamiju Abu El-Abas, sigurno najčuveniju, najlepšu, ali i najveću džamiju u Aleksandriji. Ovo zaista prelepo zdanje, sa svojim visokim minaretom i četiri kupole, jedan je od najvažnijih spomenika islamske kulture. 1775. godine ovu džamiju su podigli Alžirci, upravo na mestu na kojem je sahranjen andaluzijski svetac iz XIII veka koji se zvao Ahmed Abu al-Abas al-Mursi, pa je džamija i dobila ime po njemu. On je bio član, a kasnije i vođa bratstva Šandali. 1943. godine džamija je obnovljena, kada su dozidane kupole i podignut 73 metra visok minaret. Ako budete mogli, posetite ovu džamiju i uveče, jer pod svetlima brojnih reflektora izgleda mnogo lepše, impozantnije, nesvakidašnje i čarobno! Nedaleko od nje je mala i šarmantna Džamija Terbana, kao i Četvrt sukova, deo grada u kome su živeli trgovci i Jevreji. Iako trgovce još uvek možete sresti u uskim ulicama, Jevreje baš i ne možete, jer su većinom, 1948., emigrirali u Izrael. Ali ipak, ovde je moguće naći veoma atraktivne predmete, od nezaobilaznog nakita, preko arapskih lekova i trava (Suk El-Magarba), do beduinske odeće (Suk El-Libija). Odmah pored toga, nalazi se najpoznatija ulica Al-Iskandarije, kako je Arapi nazivaju; Al-Horeja, koja se u antičko vreme nazivala Kanopskim putem (Via Canopica), i imala je na svojoj istočnoj strani Kapiju Sunca, a na zapadnoj Kapiju Meseca; a u to vreme su duž puta bili poređani stubovi... Tu je i mesto na kome se smatra da je pokopan Aleksandar lično, pod nazivom El-Nebi Danijel, a tu je bila i stara Aleksandrijska biblioteka, na čijem mestu su Egipćani sagradili novu. Ovaj interesantan deo grada dopunjuje i mali rimski amfiteatar, nedavno iskopan... "Tačku na i" postavlja simbol grada: Sfinga i njen pratilac, Pompejevstub. Ako ste ljubitel kolonijalnog nasleđa, obiđite slavni Cecil Hotel, mesto gde su odsedali takvi velikani kao što je to Samerset Mom, ili Vinston Čerčil. Istočno od Al-Horeje nalazi se Grčka četvrt, najlepšu rezidencijalnu četvrt, u kojoj su živeli bogati Grci početkom stoleća. Imena ulica još uvek su nepromenjena: Ptolemejevići, faraoni, Abasidi i Fatimidi. Tu se nalazi i pravoslavna Aleksandrijska Patrijaršija, kao i Crkva Svetog Save.

Naravno, tu je i atraktivni Korniš, deo grada koji je ekvivalent brazilskoj Kopakabani - nekada (tokom 1900. godine), deo obale u širini od 100 metara bio je otrgnut od mora, i pretvoren u peščanu plažu, postavši tako veoma omiljen kod ljubitelja kupanja na plažama (koji su, doduše, tada bili prilično retki). Više plaža nema, ali je Korniš ostao i danas veoma živ deo Aleksandrije. U njegovom zapadnom delu nalazi se Nova Aleksandrijska biblioteka, a ne treba propustiti ni Grobove Šatbi, najstarije u celom gradu. Za one koji vole dragulje (dame, prozvane ste!), tu je i sjajni Kraljevski muzej dragog kamenja i nakita... u koji ulaz košta celih 10 funti.

Dugo bismo još mogli pričati samo o ovom gradu. Dugo bismo ga mogli opisivati, i bile bi nam potrebne čitave knjige. A mnoge knjige o njemu su već napisane. I mnogi turistički vodiči su o njemu štampani, jer grad privlači pažnju turista, arheologa i osvajača odvajkada. No, negde moramo stati. A dalje - dalje vas pozivamo da otkrijete sami, jer nijedna reč, nijedna slika nije toliko snažna, kao lični doživljaj. A zato i postoje putovanja... na kraju krajeva!

Tekst objavljen ljubaznošću magazina.

Ukoliko volite da putujete i da beležite svoje impresije, kliknite ovde i pošaljite nam ih. Najbolje ćemo objaviti i nagraditi izdanjima produkcije B92.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nekada se govorilo da je Aleksandrija "dom pet rasa, u kome se priča pet jezika, sa tucetom religija". To i sada važi, naravno, jedino što je udeo arapskog jezika i muslimanske vere umnogome veći nego što je to bio kada su se uskim ulicama Aleksandrije šetali Konstantin Kavafi, Darel i njegovi prijatelji u kaki-odelima.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЕЛЕМЕНТАРИЈУМ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пионири
Тврдио је да је природа Бог, да је свемир бесконачан и да се састоји из мноштва светова. Спаљен на ломачи због ове тврдње, Ђордано Бруно је отворио врата за нови свет
„Писали сте против папе и Католичке цркве, тврдили да је Исус мађионичар, да постоје непребројивост и спољни светови и да се Земља окреће око Сунца. Поставили сте вашу теорију о реинкарнацији душе, а не о паклу, тврдили да ће чак и зли људи бити сачувани, а да је магија легитимна и да су и апостоли били мађионичари." Ово је било читање оптужнице Ђордану Бруну (1548-1600), италијанском научнику и истраживачу.

Право име једног од чувених италијанских научника, рођеног средином шеснаестог века, који ће презиме породице Бруно учинити познатим целом свету, јесте Филипо. Потиче са југа Италије, где је још као дете, у петнаестој години, постао искушеник у доминиканском манастиру и добио име Ђордано.

Његов научни рад углавном се базирао на филозофским и астрономским истраживањима и закључцима. Био је под великим утицајем дела Николе Коперника од кога је прихватио хелиоцентрични систем, односно систем у чијем је средишту Сунце, а око кога круже Земља и остале планете. Ипак, он је у својим истраживањима отишао и корак даље.

Тврдио је да је природа заправо Бог, да је свемир бесконачан и да се састоји из мноштва светова и духовних суштина који су центри сила. Иако је образован у складу са средњовековним хришћанским учењем и филозофијом, побунио се против свештеника, јер, како је он рекао, желе да га одвуку од узвишенијих размишљања.

Побегао је из манастира када је оптужен за јерес и петнаест година лутао Европом да би на крају допутовао у Париз, где наставља свој рад. Због доброг односа са краљем Француске, добио је титулу доктора теологије, и постаје ванредни професор. У својој тридесет петој години посетио је Оксфорд, где је одржао предавања о бесмртности, реинкарнацији душе и хелиоцентричном систему. Краљица Елизабета изразила је велико одушевљење његовим радом.

Након што се прославио, племић Мочениго га позива да се врати у Италију, односно у Венецију, и ради као приватни учитељ. Ово је била највећа грешка коју је Ђордано икада учинио. Вратио се у Италију, што је према историјским чињеницама племић искористио и предао га Млетачкој инквизицији.

Након дугог процеса добио је шансу да порекне оно што је рекао и тако сачува свој живот, али он је, поносан на своје закључке, то одбио. Оптужница пред погубљење је гласила: „Он научава науку о мноштву светова и бесконачности свемира." Спаљен је на ломачи.

Мада су се његова запажања показала тачним, Ђордано Бруно није био прецизан у тумачењу идеја као што је мноштво светова и центри сила. Своје закључке износио је тако да су они сувише лако могли да буду протумачени као јерес. Платио је, на крају, превисоку цену.

Пола миленијума касније, Ђордано Бруно нам нуди другачију слику човека, не само пионира на путу спознаје, који мења свет науком, већ и сопственим животом.

Наука је процес. Нове идеје, парадигме и знања ничу захваљујући раду хиљада људи. Но, кроз борбу за тако освојене концепте, појединци преусмеравају токове сазнања. Ко су заправо пионири науке?

* Аутори серије текстова о научним револуционарима полазници су Колоквијума научног новинарства ЦПН-а.

Истражите друге текстове:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
елементаријум

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
елементаријум

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
елементариум

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
елементариум

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
центар за промоцију науке

# data[].attributes.attachment_link.title
Јерес Ђордана Бруна

# data[].attributes.attachment_link.description
Тврдио је да је природа Бог, да је свемир бесконачан и да се састоји из мноштва светова. Спаљен на ломачи због ове тврдње, Ђордано Бруно је отворио врата за нови свет „Писали сте против папе и Католичке цркве, тврдили да је Исус мађионичар, да постоје непребројивост и спољни светови и да се Земља окреће око Сунца.

# data[].attributes.attachment_link.title
Никола Коперник - Википедија, слободна енциклопедија

# data[].attributes.attachment_link.description
Никола Коперник ( лат. Nicolaus Copernicus, пољ. Mikołaj Kopernik, нем. Nikolaus Kopernikus, у младости нем. Niklas Koppernigk; Торуњ, 19. фебруар 1473 - Фромборк, 24. мај 1543) је био пољски астроном, математичар, правник, лекар и економиста, први научник који је формулисао хелиоцентрични модел свемирских тела. Он је припадао реду исусоваца.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Galileo Galilej rođen je 15. februara 1564 u Pizi. Bio je italijanski astronom, fizičar, matematičar i filozof, čija su istraživanja postavila temelje modernoj fizici. Prvi je napravio teleskop kojim su mogli da se vide sateliti Jupitera. Galilej je prvi čovek koji je, nakon više vekova, ne samo posumnjao da Aristotel nije upravu, već je mogao to i da dokaže. Tako je Galilej bio prvi čovek Novog veka koji se koristio metodom eksperimenta Kako bi spasao život od Inkvizicije, morao je da poriče tvrdnje koje je iznosio, a legenda kaže da je na samrti izgovorio čuveno "Ipak se okreće!"

Uglavnom je obrazovan u manastiru Valombroza pored Firence, a na univerzitetu u Pizi studirao je od 1581. do 1585. godine. Ubrzo posle toga, neko vreme je predavao na firentinskoj Akademiji.

Na univerzitetu u Pizi je predavao matematiku od 1592. do 1610. Bio je filozof i matematičar kod velikog toskanskog vojvode od 1610. pa do kraja svog života.

Teološki savetnici inkvizicije osudili su ga 1616.godin zbog toga što je zastupao novu astronomiju (zalagao se za Kopernikov heliocentrični sistem), i tada mu je zabranjeno da zastupa, predaje i brani osuđeno učenje.

On se sa tim složio. Papa nikad nije potvrdio tu osudu, ali je 1632. godine, nakon objavljivanja njegovog dijaloga o alternativnim svetskim sistemima, Galileju Inkvizicija naredila da dođe u Rim.

Galilejev solarni sistem

Tamo je stigao u februaru 1633, i bio ispitan 21. juna na osnovu optužbe da je spomenuta publikacija iz 1632. u suprotnosti sa odlukom od 1616. godine.

Dvadeset drugog juna 1633. godine Galilej je pročitao svoje poricanje i, na zadovoljstvo suda, bio osuđen na utamničenje. Dopušteno mu je da se vrati u svoju vilu u Firenci i tamo ostane pod uslovom da živi u strogoj izolaciji, što je on i učinio i poslednjih osam godina svog života proveo u stalnom naučnom radu i eksperimentisanju.

Glavni spisi: Istraživač, 1623; Dijalog o dva glavna svetska sistema, 1632; Dijalozi o dve nove nauke, 1636.
Naučna otkrića
Od Galilejevih naučnih otkrića valjalo bi spomenuti sledeća: izohronizam klatna, 1581; hidrostatičku vagu, 1586; principe dinamike, 1581-91; proporcionalni kompas i termometar, 1597.

Konstruisao je prvi astronomski durbin-teleskop, i njime je video planine na Mesecu, Mlečni put kao ogromni skup zvezda, Jupiterove satelite, Venerine mene i Sunčeve pege.

Ova otkrića su se desila između 1609. i 1613. godine, pri čemu su Jupiterovi sateliti ostavili najjači utisak na javnost, i doživljeni su kao dramatični dokaz nove astronomije. Godine 1637, samo nekoliko meseci pre nego što je oslepeo, Galilej je opisao dnevnu libraciju Meseca. Kada je oslepeo, razvio je teoriju o upotrebi klatna u satu.

Međuzavisnost kretanja i sile, i nepromenljivost uzročno-posledičnih odnosa koja iz toga sledi, uvela je potpuno novu mentalnu perspektivu gledanja na svet - perspektivu nove filozofije koja je počela da se razvija.

Da su sva tela teška, da je težina kontinuirana sila privlačenja prema centru Zemlje, da bi u vakumu sva tela padala jednakom brzinom, da inercija povlači istrajavanje i u kretanju i u mirovanju, da zvezde i planete nisu manje propadljive od Zemlje, te da treba koristiti pojmove koji su odlučivi - to je bio put ka budućnosti.
Matematikom rešavao probleme
Metodološki gledano, Galilej je povezao empirijska i formalna razmatranja, i matematiku učinio primenljivom na probleme sa kojima se susretao. Kombinacija eksperimenta i proračuna davala je rezultate koji su mogli da potvrđuju ili obaraju teorije. Galilej je povukao razliku između primarnih i sekundarnih svojstava koju mi danas pripisujemo Loku. Objektivnost merljivog i subjektivnost nemerljivog, koje je Galilej moćno oživeo, ostali su standardni i praktično neoborivi pojmovi.
Doprinosi fizici
Još tokom svog školovanja, Galilej se nije slagao sa mnogim aspektima Aristotelove filozofije i njegovog shvatanja prostora. Aristotel, starogrčki filozof, smatrao je da se do formulacija svih zakonitosti koje opisuju prirodu može doći samo razmišljanjem, te da nikakve praktične provere nisu potrebne. Galilej je prvi čovek koji je, nakon više vekova, ne samo posumnjao da Aristotel nije upravu, već je mogao to i da dokaže.

Tako je Galilej bio prvi čovek Novog veka koji se koristio metodom eksperimenta. Po završetku eksperimenta javlja se potreba obrade rezultata merenja, a tako i ocena veličine slučajnih grešaka. Galilej je zaključio da su slučajne greške prilikom instrumentalnih merenja neizbežne, a da se pritom češće javljaju manje, ređe veće greške i ukazuje na simetričnu raspodelu grešaka.

Time je začeo teoriju verovatnoće. Takođe, Galilej je u fiziku uveo i matematičko predstavljanje veličina u obliku formuli.

Galileo se prvo dohvatio obaranja Aristotelovog zakona gravitacije. Naime, Aristotel je tvrdio da tela padaju na tlo brzinom proporcionalnom njihovoj masi. Galilej je dokazao da to nije tačno.
Zapravo, o tom njegovom dokazu postoji priča da je on, Galilej, bacao tela sa vrha čuvenog krivog tornja u Pizi kako bi dokazao okupljenom narodu da Aristotel greši, ali se većinom smatra da ova priča nije istinita. Galilej je ustvari uradio eksperiment kojim je, analogno bacanju sa tornja, merio brzine tela, nakon merenja mase. Spuštao je dva tela istih dimenzija, a različite mase, niz strmu ravan. Rezultati su bili poražavajući po Aristotela. Galilej je postavio i jednačine horizontalnog i kosog hica, kao i slobodnog pada; prvi je, eksperimentalno, izračunao intezitet ubrzanja sile teže.
Godine 1609. čuo je za primitivne durbine koji su sa severa stigli u Veneciju. Uvećanje tih durbina bilo je vrlo malo, samo tri puta, ali to je bilo dovoljno da Galileju da ideju kako da napravi mnogo moćnije instrumente.

Uspeo je da napravi durbin sa uvećanjem od 10 puta, pomoću ovo durbina bilo je moguće videti brodove koji su bili udaljeni dva sata plovidbe.

Pored toga Galilej se setio da taj durbin može da okrene prema nebu, i tako je nastao prvi teleskop. Pomoću ovog primitivnog teleskopa uspeo je da otkrije Jupiterove satelite. Otkriće ovih satelita u njemu je probudilo ideju da se ne mora baš sve okretati oko Zemlje, kao što je tvrdilo Aristotelovo učenje. Shvatio je da je Aristotel pogrešio a da je u pravu bio Kopernik, a to je mogao i da dokaže.

Zbog ove svoje ideje Galilej je došao u sukob sa Crkvom i inkvizicijom. Bio je primoran da se javno odrekne svog učenja i tako je sebe spasao sudbine Đordana Bruna i spaljivanja na lomači.

Sačuvao je život ali nije sačuvao slobodu, ostatak svog života proveo je u zatvor.

Poslednjih 11 godina života je proveo je u kućnom pritvoru. U to doba potpuno izolovan od vanjskog sveta napisao je i svoju poslednju knjigu, 1636. godine, kada je imao 72 godine, koju je nazvao „Nova fizika". Dve godine kasnije ovu knjigu su objavili protestanti, ali tada je Galilej već bio potpuno slep.

Umro je kao zatvorenik u sopstvenoj kući 1642. godine. Postoji legenda da je na samrti rekao čuvenu rečenicu: „Eppur si muove" (Ipak se okreće!), iako se ranije odrekao svih svojih ideja o heliocentričnom sistemu. Ova tvrdnja nikada nije dokazana, ali ono što je neosporivo, jeste njegov doprinos nauci i društvu koji je udario jake temelje za dalja otkrića.

Tačno 350 godina kasnije, 1992.godine Vatikan se javno izvinio zbog načina na koji je postupano sa Galilejem.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ipak se okreće! Na današnji dan rođen Galileo Galilej

# data[].attributes.attachment_link.description
Galileo Galilej rođen je 15. februara 1564 u Pizi. Bio je italijanski astronom, fizičar, matematičar i filozof, čija su istraživanja postavila temelje modernoj fizici. Prvi je napravio teleskop kojim su mogli da se vide sateliti Jupitera. Galilej je prvi čovek koji je, nakon više vekova, ne samo posumnjao da Aristotel nije upravu, već je mogao to i da dokaže.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Foto: Profimedia

U knjizi "Idiotski mozak", Din Bernet objašnjava neurološke mehanizme koji dovode do nastanka teorija zavere, a "Gardijan" je ekskluzivno objavio delove iz nje. Bernet se duhovito poigravaraznim teorijama zavera i raskrinkava ih na najbolji mogući način - humorom.

Reper B.o.B izazvao je burne reakcije nakon što je na Tviteru izneo stav da je Zemlja ravna. Iako, verovatno, mislite da su njegove tvrdnje sulude i smešne, dovoljno je da analizirate dokaze i dođete do istog zaključka.

Foto: Reuters

Ugledni naučnici su repera javno izvrgli ruglu i izneli dokaze koji potvrđuju da nije u pravu, uprkos velikom broju ljudi koji tvrde suprotno. Između ostalog, rekao je da bi zakrivljenost Zemlje trebalo da bude vidljiva sa izvesne udaljenosti, što je, naravno, besmisleno. Njegovi komentari i insistiranje prevazilaze okvire detinjaste naivnosti, ali istina je da teorija zavere ide mnogo dalje.

Recimo da je Zemlja zaista ravna, potpuno ravna, poput staklene ploče. Po definiciji, "ravno" je ono što ima ravnu površinu, bez uzdignutih područja i udubljenja. U tom slučaju, ako je Zemlja zaista ravna, kako je moguće da postoje visoke zgrade i planine. Nije moguće. To je isto kao kada biste rekli da je jež ravan, što, ako izuzmemo mogućnost kobnog susreta sa teškim teretnim kamionom, svakako nije.

Neki bi to možda teško prihvatili, imajući u vidu neubedljive dokaze da svuda mogu da vide zgrade, brežuljke, drveće, planine i slične stvari, ili da su čak trenutno NA ili U njima. To je samo još jedan u nizu dokaza o ograničenosti ljudskog uma. Ako bolje pogledate, dokaze koji govore suprotno primetićete svuda oko sebe.

Na primer: koja je najviše planina na svetu? Everest. Samo što nije. Njeno ime je zapravo skraćeni oblik složenice od reči "never rest" (nema odmora). Naime, ukoliko biste zaista poželeli da se popnete na najvišu planinu na svetu zaista nikada ne biste mogli da se odmorite, zato što ona zapravo i ne postoji. A šta je sa svim onim ljudima koji su je osvojili? - pitaćete s pravom. Pođite od mnogih koji su poginuli dok su, navodno, pokušavali da to urade. Ili, kako možete da se popnete na nešto što ne postoji? Ne možete. Očigledno su ubijeni da bi zataškali zaveru, dok su oni koji su "preživeli" bili spremni da sarađuju.

Ako ni to nije dovoljno jasno, možda će ovo biti dovoljno ubedljiv dokaz. Gotovo svi koji pokušavaju da se popnu na Mont Everest nose kiseonik sa sobom. Zašto biste to radili kada je kiseonik svuda oko nas, u vazduhu? Kuda god da su krenuli, to mesto nije na Zemlji. Znate gde vam je potreban kiseonik, zar ne? Na Mesecu! Tamo su krenuli. Takozvani alipinisti upućeni su na Mesec kako bi lažirali osvajanje Everesta. Zato je Nasa morala da lažira spuštanje astronauta na Mesec: Zemljin satelit je već bio pun alpinista, pa nisu smeli da rizikuju razotkrivanje zavere. Vidite li kako se sve nadovezuje jedno na drugo?

Neki će možda kao argument "protiv" navesti da se trenutno nalaze u visokoj zgradi. Međutim, oni se u njoj ne nalaze, već samo "misle" da su tamo. Istina je, međutim, da nas sve okružuje mešavina halucinogenih sredstava jakog dejstva. Oni su neprestano u vazduhu oko nas i zbog njih vidimo zgrade i ostale stvari tamo gde ih nema. Kako su ta sredstva dospela u vazduh?

Foto: Tanjug/AP

Šta mislite, zašto su gušteri glavni?

Nemojte da se plašite, te halucinogene droge nije obezbedila zlokobna farmaceutska industrija, već ih luče gušteri sposobni da menjaju oblik koji vladaju društvom. Šta mislite, zašto su gušteri glavni? Oni luče tečnosti koji im omogućavaju da drže pod kontrolom stanovništvo, koje, između ostalog, veruje da je Zemlja okrugla i da zgrade postoje. U retkim prilikama kada su stvarno pokušali da sagrade visoku zgradu poput Svetskog trgovinskog centra, vlada je te zgrade uništila.

Drugo pitanje vredno razmatranja jeste koliko je debela Zemlja. Možda jeste potpuno ravna, ali niko nije tvrdio da je dvodimenzionalna. Mora da ima debljinu, s obzirom an to da možemo da odemo pod zemlju ili zaronimo u vodu. Za razliku od planina, okeani su očigledno stvarni, jer, ako nije tako, gde je nestala Atlantida?

Foto: Profimedia

Najdublje poznato mesto u okeanima je Marijanski rov, dubok 11 kilometara. To znači da je Zemlja debela najmanje 11 kilometara, a verovatno i mnogo deblja, zato što ima mnogo vode na njenoj površini, pa bi trebalo bi da bude dovoljno čvrsta da je drži na okupu, osim ako sva mora na izviru sa dna sveta. To, sasvim sigurno, nije slučaj, čak i ako zanemarite besmislenu tvrdnju da se pod uticajem globalnog zagrevanja podiže nivo mora. Kako je moguće globalno zagrevanje, bez globusa koji ćete grejati? Naučnici, pobijeni ste sopstvenim argumentima!

Možda planeta nije toliko debela koliko je široka i možda je zapravo reč o kocki? Naučnici ismevaju ovu tezu, posežući za argumentom da je zbog gravitacije atmosfera mnogo gušća na sredini svake površine, a da je na polovima gotovo i nema. Ali, da li ste primetili da je atmosfera mnogo vlažnija na takozvanom "ekvatoru", a da na polovima praktično nema života? Slučajnost? OČIGLEDNO NE!

Ako idete za tom logikom, postaje jasno da je jedini prihvatljivi zaključak da je Zemlja zaista ravna. Ravnija nego što je bilo ko očekivao.

Ili je tako, ili je ljudski mozak naviknut da traga za određenim modelima u beznačajnim i slučajnim događajima, pripisujući veliki značaj svakoj vezi koju otkrije i nastojeći da nađe smisao u njima uprkos nepostojanju ikakvih dokaza. To je pomalo preambiciozan zahtev, zar ne?

# data[].attributes.attachment_link.title
MAJKA SVIH TEORIJA ZAVERE Najbolji odgovor na tvrdnju da je Zemlja "ravna ploča"

# data[].attributes.attachment_link.description
U knjizi "Idiotski mozak", Din Bernet objašnjava neurološke mehanizme koji dovode do nastanka teorija zavere, a "Gardijan" je ekskluzivno objavio delove iz nje. Bernet se duhovito poigravaraznim teorijama zavera i raskrinkava ih na najbolji mogući način - humorom. Reper B.o.B izazvao je burne reakcije nakon što je na Tviteru izneo stav da je Zemlja ravna.

# data[].attributes.headline
Roksanda je žensko ime u Srbiji. Izvedeno od Roksana, svetla, sjajna. 

# data[].attributes.subject
Roksanda je žensko ime u Srbiji. Izvedeno od Roksana, svetla, sjajna. 

# data[].attributes.attachment_link.description
Srpsko žensko ime Roksanda: značenje imena, analiza, popularnost imena i drugo - imenjak.com

# data[].attributes.attachment_link.title
NAJČITANIJI ROMANI SREDNJOVEKOVNE SRBIJE: Naša epska poezija nas nije zanimala! (FOTO)

# data[].attributes.attachment_link.description
Umesto da se naša ondašnja elita bavila zapisivanjem narodne književnosti, naših epova i lirike, bajke i priča, pripovetki i zagonetki i drugih umotvorina, čitala su se samo dela koja su došla sa strane.

# data[].attributes.attachment_link.description
Enciklopedijski članak: Aleksandrida, on-line izdanje Hrvatske enciklopedije Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У хрватској средњовековној књижевности сачувана су два превода овог романа. Писани су „босанчицом", један на чакавском наречју (из половине XVI века), Други, на штокавском.

Оба су преводи црквенослoвенског-српског изворника који је у Русији добио назив „ Српска Александрида ". Језик се у том изворнику називао српским, па су тај назив задржали и хрватски преводиоци.

И дубровачки песник Иван Гундулић спомиње Лесандра Србљанина, а Александрову повељу, којом је он Словенима (српским племенима) поделио нарочите повластице, које Чеси и Пољаци помињу већ у XIII веку, спомињу и историчари Мавро Орбин и Андрија Качић-Миошић у ,,Разговору угодном".

Својим карактером пучке књиге роман је био близак народној психи, па је деловао и на народну усмену књижевност.

Неке од трагова у нашој народној књижевности забележио је Стојан Новаковић. Тако епизоду с путовањем војске „тамним вилајетом" по ситном камењу које се касније показало као драго камење биљежи Вук у ,,Рјечнику" уз назнаку „Тама", а другу варијанту те згоде забиљежио је Н. Дучић у Црној Гори. Исто тако често се јавља епизода с бесмртном (живом) водом, па она о Дарију итд. У ,,Свадби Душановој" његова се изабраница зове Роксанда, име зацело преузето из романа о Александру.

Због дифузног стања традиције романа неке епизоде нису у рукописима посве јасне. Занимљиво је да често наши стари преводи дају објашњења за нејасноће у грчким текстовима.

Тако није баш разумљиво због чега Александар убија свог оца Нектанеба гурнувши га у провалију, док му овај тумачи небеске појаве. Објашњење које се понекад наводи да га убија зато што Нектанеб не зна земаљско а тежи дознати небеско, није баш прихватљиво.

Код Стојана Новаковића налазимо посве друго и много логичније објашњење које не баца тако ружну слику на Александра:

Александар пита Нектанеба да ли зна од кога ће умријети. Овај одговори да ће умријети од свог чеда. Да га не би утјерао у лаж, Александар гурне старца у провалију и тиме се, дакако, на помало едиповски начин, пророчанство испуњава.

На гозби код Дарија, Александар сакрива у недра златне чаше, којима се наздравља.

У грчким се преводима не види смисао овог типично фолклорног мотива, али се он открива у нашим рукописима:

током бега из Даријева града, Александар тим чашама поткупљује стражаре на улазним вратима, и тако успијева умаћи потери.

,,О Лесандро Србљанине, врх свих цара царе славни ..."
( ГУНДУЛИЋ ИВАН, 1589-1638 )
Роман о Александру Великом је прерада историје његових ратова, али прерада у којој је од иначе легендарне личности маћедонског краља направљена фантастична фигура. Роман је био преведен на наш језик у XIV веку и налази се у три верзије, у глагољској, ћирилској и у босанској ћирилици. Роман је веома дуг, износи преко сто страна.
Ми доносимо одломке из верзије која је најближа чистом народном језику.

(У почетку се прича Александрово рођење, затим његово детињство. Још као дете он је укротио неког чудног коња.)

Инигдо тудије дојде к Филипу цару говорећи: „Да знаш цару у свирепицах1 твојих коњ чудан родил се је, чуднији од всих коњи инакије: 2 у њега е волуја глава, и на десној бедри рози за ушима јавили се бише". Филип рече њега довести и рози ки му биху изресли меју ушима колико лакат, почуди се и рече гвоздену град учинити; и ке на смрт осујеваху, пред њега метаху. И нигдор не смијаше ка коњу приступити ни из далека на њ гленути. Александар често прихојаше к њему, и коњ всаку одметаше срдитост, тих ка Александру рзаше и кротост всаку Цару свому указоваше. Александар га једном руком прозором за ухо ухиташе, он му се приклањаше како јунац јарму. И то видив Александар обломи кључ и к њему улизе и оседла га и уседе на њ и на коњски тек3 појаха. И витези мацедонски на коњском теку течаху и с високе полаче цар Филип гледаше и смишљаше всакога јунака потечење4 и липо на коњу сидиње. Александар брзо из града царскога на волуји глави изјаха и видивши вси мацедонски витези седоше с коњи и поклонише му се како цару и чујаху се гледајући мештриво5 витеза сидиње на волуји глави. И к потечишћу6 на њем пријаха и од всих витези брже потече и всакога коњ беше назад остал а њега с великом силом једва устави с честими извори. И ту град сазида и нарече му име драм, јере по србском језику потечишће.

И тому цар Филип почуди се, брзо дитића потечење на неучном коњи видив рече:
„Тешко приближајући се мацедонијској земљи, јере од оштра меча Александрова паду се и од Мацедоњан попрани7 буду".

И к Мацедонинам насмијав се рече:
„Јере у прилику Ирааклија витеза талијскога, видих Александра данас текући на вологлаву коњу".

(После овога Александар односи победу на олимпијади. Затим прима владу. У томе му персиски цар Дарије затражи да се покори његовој власти. Александар то одбије. После тога Александар осваја Солун, Атину, Рим и многе чудне земље у којима наилази на звери са људским главама или на бића са две главе, на гвоздену гору, на дивље крилате жене. Све их побеђује. Затим осваја Египат и Троју, a Јерусалим му се преда. Полази на Дарија, побеђује га у великом боју и заузима Вавилон ( Бабилон), где наилази на огромно богаство.)

,,Од Бабилона, Александар у Бабилон појде. Грајане бабилонски на петнадесте мил не даваху Александру близу прити: толико бише Бабилон велик, колико рика Епрат посрид њега течаше, непреходна соушти и гди из града истикаше и ту на коњих ју гажаху. Александар више града с војсками ста, водовају по сриди војски копати заповида проту рици ширрку. И вједну ноћ благ дан велик у Бабилони би, и жртву богом својим чињаху и вси у црикав Аполонову сабрани биху.

Александар в ту ноћ с војсками дошад и рику Епрат(Eufrat), у поље обрати и водовају ричном у град улизе. И не могаше пријати га и огњем рече важгати га. Бабилоњане то видивше ка Александру, молећи се вапјаху:
„Помилуј нас мацедонијски Александре, всега свита царе, персидски господине".

Тада Александар огањ рече угасити. И тада поклонише се њему у Бабилони и прославише Александра цара и дари њему чудне донесоше и многоцине, даше њему злато Даријево, ко бише ту, дви тисући таланат и пет сат коњи зобних Даријевих и сто лавов у златих веругах, и тисуће пардусов9 ловних и сто фарижев10 арапских, ки биху бољи од всих коњи земаљских. Изнесоше њему дви тисући здилa златих на столих Даријевих, изнесоше њему дви тисући рогов слонових златом окованих и великим бисером и многоцинним камињем и тисућу поти извајанех от различнијих камен много цинних. Изнесоше њему десет тисућ оружја, камињем и златом украшено; изнесоше њему десет тисућ хаизамa коњских ке биху од рибе, по ких гвозде сићи не море; изнесоше њему крзно Стерстена цара персдскога, ко бише од змијевих очију с многоцинним камињем; изнесоше њему винац Санхоза цара, ки бише бил всему свиту цар; изнесоше њему трпезу од самфира камена Дарија цара персидскога: када на њеј јидише, никадар зловољан не бише. И ту Александар ста у Бабилони петдесет дан Дарије цар чу, јере пријаше Бабилон, жалости велике напуни се и рече: „Оневољни ја, Дарију како всега свога улиших се у животи мом и како силни бог небески чињах се, а сада ни чловику земаљному достојан бих; један од малих царов силу моју разби и царство моје затрше. Ја, невољни Дарију, чест моја прво к мени насмија се, а на покон горко к мени озри се.15 Да по истини добро је рекал ки в рику сијут16 с радошћу, а то неправадно, с плачем и жалошћу пожању. Велики в мудрости цар јеврејски Соломун у писми свом рече: ки с радошћу ва зимају туја, ти са жалошћу своја дају. И ја многа туја вазех с радошћу, а сада својих улиших се са жалошћу. Да боље ми бише на боју од Мацедоњан убијену бити, него ли зло живући Персидом царствовати. Персиди много литa харач од Мацедоњан вазимаху а сада главами својими Мацедоњам плаћају". И то Персиди чувше цара свога тишаху говореће: ,,О велики цару Дарију, великим карабом велика падења јесу и велици витри дрива велики поламају, мала слаба находећи поминују. Тако царство мнозими људи здржи се, како и море уздржи се мнозими слапи, и тако усилно јавља се оним ки пливају в мори. Да не тужи за то, цару. Вчера нас Александар разбилје, а ми јутри њега убијемо; не мало бо се имају подвизати силни персидски витези о својој башћинској земљи.

(Дарије се повуче са војском, а Александар оде сам да га уходи. Тамо га познаду и у мало га не убију, те једва побегне. Дарије позива у помоћ индиског цара Пора. У новом боју Дарије је рањен, позива Александра и даје му своју кћер за жену и са њом свој престо. Одатле Александар одлази на Креза, па опет на дивље жене, и понова на неке фантастичне зимље.)

И од туда устав шесдесет дни ходише наприда и земљу пишћену19 најдоше, и мрави в земљи тој такови биху, да један од њих коња подхитив ва утлину20 утечаше. И тако Александар сламу донести рече и на утлинах поставити и запалити. И ту их много изгори.

(Долази у Царство Кепеца који се зову Питици.)

И Питиково царство прешад, на поље дуго и широко дошадше, и језеро бише на пољу том бистро и слатко вело; образ чловичаски од злата излијан на крај језера оног сташе.
И то поље бише пуно чловичаских кости мртвих. Александар на коњи ка образу оному потече, слова грчка на ступу том најде говорећи:

„Чловиче, ако гдо на исток хоће појти, до овди дошад опет се врати, јере не мореш даље појти. Ја јесам Санхоз, ки всему свиту цар бих, и крај земље хотих видити и с војском великом на ово поље дојдох, и усташе на ме дивљи људи и војску моју разбише и мене на пољу овом убише".

И та слова Александар прочтив и убоја се како да Мацедоњане тога не прочту: поставу злату взам и тило Санхозово загрну и ту станом ста. Мацедоњане упрашаху га, ча писмо златога образа каже? Он рече: „Слатку земљу и пићну каже нам наприда". И то говорећи мамљаше их. И тако два дни од миста тога прошадше и ка гори никој дошадше падоше и људи дивији в гори тој видише, грде никако и страшне гледањем, три сежани, всаки дуг, космати вси. Војску гледајући не бигаху. И то Александру казаше. Александар појде их видити; и види их одмиста на мисто преходећи, страшно војску гледајуће. И убојав се Александар рече:
„Ово су људи, кojи нeкада Санхоза убише".

И то рек војски рече всој оружати се, и табор велик пред војском рече учинити. И једну жену вазам к људем дивљим појде и к једному од њих жену посла. Жена близу њега пошадши седе. Он притиснув ју наче јисти. Жена гласом великим звапи; војници Александрови потекоше и изручише ју и чловика дивега копем удрише. Он великим гласом вриснув жену пусти. Глас његов чуше диви људи, толико их много наскочи на Александрову војску, колико им числа не бише; дривем и камињем они војску убијаху. Александров пук внутар у табор вагнаше, докле Антиох са својим пуком присти и тако их прико широка поља опет прегна. Александар на коњи меју ње упаде и једнога од њих за тил 23 попаде и в табор умча. Бише дите од десет лит и више бише од всих људи питомих. И ту уби Александар од њих тисућ тисући, и они убише од Александрових дви тисући војников. И таков закон бише дивљих људи: када кога од њих окрвављаху, издидиху га.

(Затим наилази на псоглаве људe, па на огромне ракове који увлаче коње у море. Долази најзад и ро раја. А одатле оде у тамни вилајет.)

Од рибе велике. И два дни прешад и другога језера дошадше, кога вода слатка бише како захара, а крај језера Александар, хтјeше купати се хотијући. Риба из језера тога на-њ измаши се. Александар видив из језера побиже. Риба тeрајући га усуну се на сухо. Александар врати се и притишће ју и распорију и камен в срци најде, колико гушче јаје и свићаше како сунце и веће. И њега Александар мисто паноса на коњу ношаше посрид војске. И в ту ноћ жене од језера изидоше и около војске ходећи чудними никими гласи липими и жалостними писни, појаху. Њих Мацедоњани слишећи чујаху се.

После овога наилази на кентауре и друга фантастична бића, и све их побеђује. Најзад долази до Индије, где води страшну битку са царем Пором. Ту позива Пора на двобој и убија га. Узима му град и огромно богаство. Одатле одлази на северне народе, и осваја њихове земље. Враћа се натраг и живи неко време у миру, проводећи у разговору са својим старим учитељем Аристотелом.

Најзад га отрује пријатељ љубимац, коме једну жељу није могао да испуни. За њиме се убија и жена му Роксанда.

На самрти Александар каже:
„О сујетнаја славо чловечкаја, како в мале јављајеш и се, а в скоре погибајеши. Добро бо рече реки: „Нест на земљи радост, јеиже не примешајет се жалост, ни јест на земљи слава непреложнаја."

Izvor: http://www.freewebs.com/omorika/srednji-vek/lesandro.htm

# data[].attributes.attachment_link.title
СРПСКА АЛЕКСАНДРИДА

# data[].attributes.attachment_link.description
У хрватској средњовековној књижевности сачувана су два превода овог романа. Писани су „босанчицом", један на чакавском наречју (из половине XVI века), Други, на штокавском. Оба су преводи црквенослoвенског-српског изворника који је у Русији добио назив „ Српска Александрида ". Језик се у том изворнику називао српским, па су тај назив задржали и хрватски преводиоци.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Smještena među dolinama brdovitog sjeverozapada Pakistana živi mala vjerska zajednica poznata kao Kalaši.

Ovo pleme generacijama mirno koegzistira s muslimanskom većinom.

Pod snijegom pokrivenim vrhovima planina Hindukuša nalaze se doline naroda Kalaš, mjesto do kojeg je teško doći, ali koje već godinama privlači pustolovne turiste.

Uglavnom zbog krajolika i ljudi koji su autohtoni na tom području.

Kalaši kažu da su potomci makedonskih vojnika Aleksandra Velikog koji su prošli kroz tu regiju u 4. stoljeću prije nove ere.
'Dolaze vjerski učenjaci'
Generacijama su živjeli u miru, u svojim prepoznatljivim terasastim selima, praktikujući mnogoboštvo - vjerovanje u više božanstava s vlastitim ritualima - bez mnogo uplitanja drugih, ali to se mijenja.

Meetha Gul jedna je od rijetkih žena koje su napustile dolinu da bi se obrazovale.

Nakon povratka, nastavila je s tradicijom svoje zajednice, koja ženama daje slobodu neuobičajenu u Pakistanu, ali kaže da se mnogi okreću od tog drevnog načina života.

"Puno ljudi prelazi na islam. Vjerski učenjaci dolaze i govore ljudima da će im životi biti bolji ako postanu muslimani."

Majka dvomjesečne Jessice brine se za budućnost svoje kćerke.

"Ljudi moraju naučiti svoju djecu da čak i ako odu da se obrazuju ili pronađu posao moraju čuvati svoju kulturu. Ako svi konvertiraju, mi ćemo nestati", kaže Meetha Gul.

Trenutno postoji blizu 4.000 Kalaša.

I dok je novac od turizma donio prijeko potrebne prihode ovom siromašnom području tokom posljednjih nekoliko godina, muslimani iz obližnjeg Afganistana također dolaze u dolinu šireći svoju konzervativnu interpretaciju islama.
Brojni razlozi
No, razlozi Ameera Hussaina da pređe na islam su drugi i sve su češći među ovdašnjim mladim ljudima.

"Zaljubio sam se u djevojku muslimanku. Moja porodica se na početku ljutila, ali sad svi živimo zajedno."

Nedaleko od sela sreli smo Maulanu Jamroza, koji živi u maloj zajednici Kalaša koji su prešli na islam.

Njegov otac je postao musliman kratko nakon njegovog rođenja.

On sada poziva sve oko sebe da pređu na islam.

"Pozivamo Kalaše da postanu muslimani. Islam je bolji za njih. Kakva im korist od njihove kulture ako će gorjeti u paklu?".

Uprkos strašnim upozorenjima, mnogi su ovdje ravnodušni i zadovoljni što žive svoje živote kako žele.
Izvor: Al Jazeera

# data[].attributes.attachment_link.description
Smještena među dolinama brdovitog sjeverozapada Pakistana živi mala vjerska zajednica poznata kao Kalaši. Ovo pleme generacijama mirno koegzistira s muslimanskom većinom. Pod snijegom pokrivenim vrhovima planina Hindukuša nalaze se doline naroda Kalaš, mjesto do kojeg je teško doći, ali koje već godinama privlači pustolovne turiste.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aleksandar Makedonski najverovatnije je umro od posledica trovanja toksičnom biljkom kojom je bilo začinjeno vino koje je pio, tvrde novozelandski naučnici.

Aleksandar Makedonski (FOTO: Ruthven / Wikimedia Commons)

Čuveni vladar i vojskovođa, koji je pokorio teritorije od severne Grčke do severa Indije, umro je u 33. godini (323. godine p.n.e.) nakon 12-dnevne agonije, za koju mnogi istoričari veruju da je bila izazvana groznicom.

Istraživači sa Univerziteta Otago na Novom Zelandu sumnjaju da je vino koje je Aleksandar Veliki pio tokom svečanosti u Vavilonu bilo začinjeno biljkom koja usled fermentacije postaje smrtonosna.

Prema pisanju "Dejli mejla", do ovog zaključka došao je dr Lio Šep, toksikolog sa novozelandskog Nacionalnog centra za otrove, koji je u kukureku (helleborus), biljci sasvim bezazlenog izgleda, pronašao krivca za smrt slavnog osvajača.

On je naveo da neke teorije o trovanju arsenikom i strihninom nisu verodostojne, jer bi smrt nastupila mnogo brže.

U studiji koju je napisao zajedno sa stručnjakom za antičku istoriju, dr Patom Vitlijem, a koja je objavljena u medicinskom časopisu "Klinička toksikologija", Šep navodi da je najverovatniji krivac cvet veratrum album, poznat kao beli kukurek.

Ovaj cvet, koji vino može da pretvori u otrov, bio je dobro poznat starim Grcima koji su ga koristili radi izazivanja povraćanja.

Dr Šep smatra da se pomoću njega mogu objasniti Aleksandrovi poslednji dani provedeni u najstrašnijim mukama, kada nije mogao ni da govori ni da hoda.

Novozelandski istraživač navodi da je vino moralo biti veoma gorko, ali da mu je možda dodat šećer, a Aleksandar je ionako verovatno bio veoma pijan na banketu.

Kukurek je zeljasta biljaka iz familije ljutica. Listovi su modrozelene boje, a cvetovi su različite boje u zavisnosti od vrste kukureka kojih ima 20.

Smatra se jednim od vesnika proleća. Raste u borovim i bukovim šumama, ali se često uzgaja i kao saksijsko cveće. Spada u otrovne biljke, pa se koristi isključivo u estetske svrhe.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aleksandar Makedonski je osvojio pola sveta. Ali, kada je došao u kontakt s ovim cvetom...

# data[].attributes.attachment_link.description
Aleksandar Makedonski najverovatnije je umro od posledica trovanja toksičnom biljkom kojom je bilo začinjeno vino koje je pio, tvrde novozelandski naučnici. Čuveni vladar i vojskovođa, koji je pokorio teritorije od severne Grčke do severa Indije, umro je u 33. godini (323. godine p.n.e.) nakon 12-dnevne agonije, za koju mnogi istoričari veruju da je bila izazvana groznicom.

# data[].attributes.attachment_link.title
Букефал - Википедија, слободна енциклопедија

# data[].attributes.attachment_link.description
Александар је био једини ко је могао да јаше тог коња. Букефал га је пратио у свим биткама. Животиња је доживела старост од 30 година. Након смрти коња у бици код Хидаспа Александар је основао град Букефала, данашњи Џелам (Jhelum) у пакистанској савезној држави Пенџаб.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Историјска енциклопедија

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Александар Македонски или Александар Велики (грч. Ἀλέξανδρος ὁ Μέγας, 20/21 јул 356. пре Христа-10/11 јун 323. пре Христа) је био краљ Македоније од 336. пре Христа до 323. пре Христа. Познат је по томе што је освојио већину тада насељенога и познатога света, па се сматра једном од најважнијих личности и војсковођа у целој историји. Његов отац Филип II Македонски успоставио је македонску хегемонију у целој Грчкој, а након Филиповога убојства 336. пре Христа Александар је наследио македонски трон. Наследио је јаку краљевину и искусну војску прекаљену у ратовима. Након консолидације прилика у Грчкој Александар је 334. пре Христа кренуо у освајачки поход на Персијско царство. Походом у Малу Азију започео је десетогодишња освајања. Низом победа у одлучним биткама код Граника, Иса и Гаугамеле сломио је персијску војску и на крају је освојио цело Персијско царство. Наставио је освајања све до Индије, али побунила му се војска жељна повратка кући. Александар је био присиљен да се врати до Вавилона. Његова прерана смрт 323. пре Христа окончала је планиране нове походе и освајање целога простора око Средоземнога мора. Неколико година након његове смрти започела је серија грађанских ратова између његових генерала дијадоха. Његова освајања обезбедила су насељавање грчких колониста и ширење грчке културе на истоку, па је створена је нова хеленистичка цивилизација.

Александар Велики рођен је 20/21 јула 356. пре Христа у Пели, престолници краљевине Македоније. Његов отац био је македонски краљ Филип II Македонски, а његова мајка Олимпијада била је четврта Филипова супруга и ћерка епирскога краља Неоптолема I од Епира. Иако је Филип II Македонски имао седам (или осам) жена Олимпијада је једно време била његова главна супруга. Неколико легенди исплетено је око Александровога рођења или детињства, а све су имале за циљ да покажу да Александар није обично дете. Према Плутарху Олимпијада је уочи свадбе сањала да је њену утробу погодила муња, што је изазвало велику ватру, који се на све стране надалеко раширила. Према другој легенди, коју преноси Плутарх Филип је након венчања себе видио у сну како женину утробу осигурава печатом са ликом лава. Плутарх је понудио низ интерпретација тога сна, да је Олимпијада зачела пре брака или по другом тумачењу да је Александров отац сам Зеус. Део античких коментатора тврдио је да је Олимпијада измислила и ширила причу о Александровом божанском пореклу. Александар се родио на дан, када је Филип припремао опсаду Потидеје на полуострву Халкидици. Истога тога дана Филипу је стигла вест о великој Парменионовој победи над Илирима и Пеоњанима. Тога дана стигла му је и вест да је његов коњ победио на Олимпијским играма. Тога дана спаљен је Артемидин храм у Ефезу, једно од седам светских чуда, па је Хегесија из Магнесије изрекао досетку да је храм изгорио зато, јер је Артемида бабичила приликом Александрова рођења. Те легенде и приче настале у у доба када је Александар постао краљ, па је могуће да су настале на његов подстицај, са намером да се покаже да је он натчовек и да му је од рођења судбински одређена велика улога.

Док је био мали Александрова дадиља била је Ланика, сестра његовога будућега генерала Црнога Клита. Касније га је подучавао строги Олимпијадин рођак Леонида. Други наставник био је Лисимах из Акарнаније, који је био омиљен, јер је Александра називао Ахилејем. Попут осталих македонских племића Александар је научио да чита, свира лиру, јаше, лови и да се бори. Када је имао десет година један трговац из Тесалије понудио је Филипу II Македонскоме коња Букефала за 13 таланата (по данашњој цени 1,1 милион евра). Међутим коњ је био толико дивљи, да га нико није могао да узјаши. Филип је већ био одустао од купње коња, али Александар је тврдио да он може да га узјаши, што је и доказао. Филип је био толико изненађен, пошто му је син обуздао коња, кога искусни јахачи нису могли да обуздају. Био је одушевљен Александровом храброшћу и умећем, па је рекао Александру да тражи краљевство, које ће њега бити достојно, пошто је Македонија за њега премала. Коњ Букефал је био верни Александров пратилац на свим његовим походима све до Индије. Када је коњ крепао Александар је онда један град Букефалију назвао по свом коњу.

Када је Александру било 13 година Филип је за њега почео да тражи погоднога учитеља, а у обзир су долазили такве величине попут Исократа или Спеусипа. На крају се Филип II Македонски одлучио за Аристотела. Као учионицу одабрао је Нимфеј код Мијезе у доброј хладовини. Филип је не само богато наградио Аристотела, него је поред тога поново подигао његов родни град Стагиру, а бивше становништво откупио из ропства и са њима поново населио град. Школу у Мијези заједно са Александром похађали су краљевски пажеви, тј. синови највишега македонскога племства, а међу њима су били Птолемеј, Хефестион, Касандар, Неарх, Харпал и Филота Парменионов. Многи од њих постаће Александрови пријатељи и будући генерали. Аристотел је учио Александра и његове пратиоце филозофији, етици, политици, логици, геометрији, зоологији, реторици, моралу, религији и уметности. Аристотел је Александру усадио љубав према науци, филозофији и читању. Развио је код њега страст за Хомером, а посебно Илијадом. Александар се током свих својих похода није одвајао од Илијаде, коју је од Аристотела добио на поклон.

Када је имао 16 година, тј 340. пре Христа, окончало се Александрово образовање. Филип II Македонски је тада отишао у поход против Бизантија и Перинта, па је у Македонији оставио Александра као регента и наследника. За сваки случај са Александром је оставио Антипатра и Пармениона. За време Филипова одсуства побунило се трачко племе Мајђана, али Александар је брзом акцијом заузео њихову територију и истерао их. То подручје колонизирао је грчким становништвом и основао град Александропољ. Кад се Филип вратио послао је Александра са омањом војском да угуши једну побуну у јужној Тракији. За време другога похода против Перинта Александар је спасио Филипу живот. Град Амфиса почео је да обрађује свете земље Делфског пророчишта. То светогрђе је омогућило Филипу да опет интервенише у Грчкој. Филип је тада још увек био заузет у Тракији, па је наредио Александру Македонском да припреми војску за поход у Грчку. Александар је био забринут због могућности интервенције грчких држава, па је због тога припремао војску правећи се да иде да нападне Илирију. За време тога метежа Илири су искористили ситуацију и напали су Македонију, али Александар их је одбио.

Филип II Македонски се придружио Александру Македонском 338. пре Христа и они су заједнички кренули са војском јужно до Термопила. Термопиле су заузели након упорне обране тебанског гарнизона. Након тога кренули су да заузму Елатеју, која се налазила неколико дана хода и од Атине и од Тебе. Атињани су предвођени од стране Демостена тражили савез са Тебом у рату против Македоније. И Атињани и Македонци послали су изасланике у Тебу. Атина је придобила Тебу. Након тога Филип је кренуо на Амфису. Заробио је најамнике, које је ту послао Демостен. Након предаје Амфисе Филип се вратио код Елатеје и предложио је Атини и Теби коначни мировни споразум, али Атина и Теба су то одбиле. Филип је онда са војском кренуо према југу, али противничка војска га је блокирала код Херонеје. У бици код Херонеје Филип је командовао десним крилом, а Александар Велики је командовао левим крилом. Заједно са Александром на левом крилу се налазила група Филипових поузданих гнерала. Александар Велики је тада показао велико јунаштво и успео је да пробије противничку линију уз помоћ својих сабораца и онда је натерао противничко десно крило у бег, а након тога Филип натерао у бег и противничко лево крило. У бици код Херонеје 338. пре Христа победила је македонска војска. Након победе код Херонеје Филип и Александар су отишли до Пелопонеза, где су их градови дочекивали са добродошлицом, све до Спарте, која је пред њима затворила капије. Ипак нису напали Спарту, јер су имали друге циљеве. Филип је 337. пре Христа основао Коринтски савез. Коринтски савез именовао је Филипа врховним заповедником грчких снага (хегемоном) у планираном рату против Персије.

Када се Филип II Македонски 337. пре Христа оженио Аталовом нећаком Клеопатром Еуридиком дошло је до велике свађе. Погоршали су се односи Филипа, Олимпијаде и Александра. Олимпијада је раздраживала и Александра против оца. Између Александра и Филипа дошло је до свађе након свадбе Филипа и много млађе Еуридике. Свађу је још више потпалио Еуридикин ујак Атал, који је пред пијаним сватовима рекао да се нада да ће Еуридика родити престолонаследника. Александар је бацио бокал на Атала, а Филип је онда у бесу повукао мач на свога сина, али како је био пијан спотакао се и пао. Олимпијада И Александар су тада отишли у добровољно изгнанство. Олимпијада је отишла код свога брата Александра Молошкога, који је тада владао Епиром. Александар је најпре отишао са њом, а онда је отишао у Илирију. Међутим Филип у ствари никада није ни намеравао да разбаштини свога политички и војно изузетно способнога сина Александра. Након пола године изгнанства отац и син су се помирили уз посредовање Демарата из Коринта. Сатрап Карије Пиксодар је намеравао да склопи савез са Македонијом, па је предложио Филипу II Македонскоме да се Филипов малоумни син Филипа Архидеја ожени са његовом ћерком. Александрова мајка Олимпијада је била забринута због тога, па је Александра потакла на акцију. Александар послао свога пријатеља Тесала у Карију и понудио женидбу Александра и Пиксодареве ћерке. То је разбеснило Филипа II Македонскога, па је он протерао Александрове пријатеље. Протерани су били Птолемеј Сотер, Неарх, Еригије, Лаомедон и Харпал.

Филипов телохранитељ Паусанија убио је 336. пре Христа Филипа II Македонскога док је ишао на свадбу Клеопатре од Македоније и Александра Молошкога. Македонско племство и војска прогласили су Александра Македонскога за новога краља. Одмах по ступању на трон Александар је одлучио да консолидира власт убојством потенцијалних ривала на македонски престо. Дао је да се убије његов рођак Аминта IV, а убио је и два принца Линкеста. Поштедио је једино њихова брата Александра Линкеста, јер је он био први који је поздравио Александра Великога као краља. Опростио му је и због тога јер је био ожењен Антипатровом ћерком. Олимпијада је са друге стране спалила Клеопатру Еуридику и Еуропу, што је наљутило Александра. Александар Велики је сматрао да му је Еуридикин ујак Атал опасност, а поред тога памтио је и његову увреду. Атал је у то време био у Парменионовој војсци у Малој Азији и ступио је у контакт са Атињанима. Александар је наредио да убију Атала, по свој прилици уз Парменионово знање и учешће. Александар је поштедео Филипа III Аридеја, јер је сматрао да му слабоумни полубрат не може представљати опасност.

На вест о Филиповој смрти побуниле су се многе грчке државе, укључујући Тебу, Атину, Тесалију и трачанска племена северно од Македоније. На вест о побуни Александар је брзо реаговао. Саветници су му препоручивали да покуша да изглади проблеме дипломатским средствима, али Александар Македонски се одлучио на војна средства. Окупио је 3.000 коњаника и запутио се према Тесалији на југ. Тесалци су заузели прелаз Темпе између планине Осе и Олимпа, али Александар је са војском прошао кроз Осу и нашао се Тесалцима иза леђа. Тесалци су се због тога предали, па је Александар имао на располагању и тесалијску коњицу и кренуо је према Пелопонезу. Зауставио се код Термопила, где су га признали за вођу Амфиктионског савеза. Одатле је кренуо према југу. Атина је молила за мир, па је Александар опростио свима, који су учествовали у побуни. У Коринту су га именовали хегемоном грчких снага у предстојећем рату против Персије. Док је боравио у Коринту стигле су вести о побуни Трачана на северу.

Пре похода на Персију Александар је требао да осигура северне границе. Због тога је у пролеће 335. пре Христа кренуо у Тракију против Илира и Трибала, за које је знао да припремају побуну. Док је пролазио кроз Тракију нека племена су се препала, па су се покорила, а придружило му се и трачко племе Агријана. Кренуо је из Амфипоља, прешао је реку Нес и стигао је десетога дана до планине Хема (Балкана). Ту је македонска војска победила Трачане, који су били заузели планинске висове. Након тога Александар Македонски је кренуо у земљу Трибала, које је победио на реци Лигин, притоци Дунава. Три дана након битке на Лигину Александар Македонски је дошао до Дунава, суочавајући се са Гетима, који су се налазили са друге стране реке. Македонска војска је изненада ноћу прешла Дунав, изненадила је и победила Гете и заузела им и срушила град. На повратку са Дунава Александар је сазнао да се побунио Клитија Илирац, краљ Илира, а да му помаже Глаукија, краљ Таулантијана. Александар се вратио у Илирију и победио је оба владара и прислио их на повлачење. На тај начин Александар је осигурао северну границу Македоније. Док је Александар Велики ратовао северно од Македоније поново се побунила Атина и Теба. Александар је одмах реаговао, па су градови поново почели да оклевају, а једино је Теба одлучила да се одупре. Теба је била сравњена са земљом, а њена територија је подељена између беотских градова. Пад Тебе присилио је Атињане да моле за мир. Грчка је поново била пацифицирана. Александар Македонски је кренуо на азијски поход, а Антипатра је оставио иза себе као регента у Македонији и Грчкој.

Када је средио прилике у Грчкој Александар Велики је сазвао своје генерале и пријатеље на саветовање о походу на Персију и о томе како водити рат. Антипатар и Парменион су га саветовали да најпре обезбеди наследника, па да тек онда крене у поход. Александар је сматрао да је срамота да чека наследника и заложио се да крену одмах. Александар је 334. пре Христа прешао Хелеспонт. У Малу Азију је прешао са око 48.000 пешака, 6.100 коњаника и флотом од 120 бродова са 38.000 чланова посаде. Александрова војска је регрутована у Македонији, грчким полисима, Тракији, Пеонији и Илирији, а поред тога унајмљени су и најамници. Када је ступио на тло Мале Азије код Илија бацио је копље у азијско тло и изјавио да прихвата Азију као поклон од богова. Александар је победио удружену војску малоазијских персијских сатрапа у бици на Гранику 334. пре Христа. Након битке цела сатрапија Фригија пала је под власт Александра Великога, који је онда кренуо на Лидију, где је сатрап Митрен предао Сард са тврђавом и ризницом. Александар Велики веома брзо након битке код Граника ослободио је грчке градове Mале Азије, укључујући и Милет. У граду јаких бедема Халикарнасу утврдио се Мемнон са Родоса и Оронтобат са персијским снагама, па је Александар први пут дуже опседао један град и на крају их присилио да се повуку. Власт у Карији оставио је Ади од Карије. Александар је након Халикарнаса кренуо кроз планинску Ликију и преко Памфилије. Успут је преузимао контролу над свим обалним градовима, да би Персијанце лишио лука. Од Памфилије више није било већих лука, па је кренуо према унутрашњости. У древној фригијској престолници Гордију Александар је решио до тада нерешив Гордијски чвор. Александар га је пресекао мачем и решио на тај начин.

Александар је зимовао у Малој Азији, а онда је 333. пре Христа прошао са војском кроз Киликијска врата. Победио је много пута већу персијску војску под заповедништвом персијскога цара Дарија III у бици код Иса. Александар је са елитном јединицом коњаника пратилаца напао персијски центар, где се налазио цар Дарије. Када је Дарије III побегао са бојишта то је изазвало панику у персијским редовима и тешки пораз. Дарије је иза себе оставио своју фамилију, мајку и жену, које су Македонци заробили. Дарије је Александру нудио мировни споразум, по коме би се одрекао изгубљених територија и поред тога платио 10.000 таланата за своју фамилију. Међутим Александар је одбијао споразум тврдећи да њему припада све и да је он краљ Азије. Александар је наставио са освајањем Сирије и обале Леванта. Током 332. пре Христа био је присиљен да нападне добро утврђени Тир. Персијанци су у то време господарили морем са Кипра и из Египта, а Тир је био од великога значаја, јер је био последња лука у Феникији, која није била под Александровом контролом. Није могао да крене у поход на Египат, а да иза себе остави Тир под персијском контролом. Опсада Тира трајала је преко годину дана и Тир је заузет августа 332. пре Христа. Александар је био љут због изгубљенога времена, средстава и људи током десетомесечне опсаде, па је након заузимања града 30.000 становника Тира побио или продао у робље.

Након освајања Тира брзо су падали сви градови на путу за Египат, сем Газе. Утврђење у Гази било је добро утврђено на брду, па је било потребно да се опседа. Након три неуспешна напада Газа је заузета, али приликом освајања Александар је био озбиљно рањен. Као и у Тиру побијено је све мушко становништво, а деца и жене су продане у робље. Јерусалим се одмах предао, па је био поштеђен разарања. Александар Велики је крајем 332. пре Христа ушао у Египат, где је дочекан као ослободилац. Основао је у Египту Александрију, град, који ће постати најпросперитетнији град краљевине Птолемејида. Кренуо је на дуги пут кроз пустињу до Амоновога храма, који се налазио у оази Сива. Посету храму искористио је за пропагандни ефекат на становништво Египта и да би могао да се позива на одобрење богова за освајање Персије.

Александар Македонски је 331. пре Христа напустио Египат и кренуо је према Мезопотамији. Прешао је Еуфрат и Тигар готово без икаква отпора. Персијски цар Дарије III је сакупљао огромну војску из свих крајева свога царства. Планирао је да победи македонску војску помоћу вишеструко бројније персијске војске. Осим тога планирао је и да се коначна битка са македонском војском одвија у равници, где би могао да искористи бројчану надмоћ. Дарије је сачекао Александра у равници код Гаугамеле са далеко бројнијом восјком. У бици код Гаугамеле 331. пре Христа Александар Велики је поново победио персијску војску. Дарије III је успео да побегне преко јерменских планина у Медију.Планирао је да сакупи у источним сатрапијама нову војску против Александра. Након битке Александар је крајем 331. пре Христа заузео Вавилон.

Док је Александар напредовао од Вавилоније до Персепоља дотле је Дарије III остао у Екбатани у Медији настојећи да окупи нову војску из источних сатрапија. Александар је спроводио либералну политику и у Вавилонији и у Персији, па је придобијао Даријеве поданике. Александар је заузео и Сузу, а краљевска цеста је повезивала Сузу са Персепољем и Пасаргадом и Александар је напредовао дуж ње. Ариобарзан је од Дарија добио задатак да спречи продор македонске војске у ужу Персију. Персија се могла лако бранити зато што се могло доћи до ње само преко неколико могућих прелаза преко планина Загрос. Да би дошао до уже Персије Александар је морао да пређе узак планински кланац Персијска врата. Ариобаразан је око месец дана у јануару 330. пре Христа успешно спречавао продор македонске војске преко Персијских врата. Био је то последњи отпор персијских снага пред престолницом Персепољем. Након победе код Персијских врата Александар је лако дошао до Персепоља и заузео га. У Персепољу је била највећа персијска ризница, огроман новац, који је дуго био ван оптицаја. Од тада је Александар имао огромне новчане резерве да је постао финансијски неовисан о грчким државама. Александар је дао војсци да неколико дана пљачка град. У Персепољу је остао пет месеци. Током његова боравка избио је пожар у Ксерксовој палати, а ватра се тако раширила да је цели град завршио у пламену. Плутарх наводи две могућности како је спаљен Персепољ. Према једној од њих Александар је спалио Персепољ да се освети због персијскога спаљивања Акропоља у Атини 480. пре Христа. Према другој верзији Александра је пијана војска наговорила да спали Персепољ.

Александар је кренуо за Даријем III прво према Екбатани у Медији, а онда према Партији. Међутим пошто није успео да довољно брзо окупи нову војску Дарије је морао да бежи према Бактрији. Имао је на располагању 30.000 Персијанаца. Кренуо је кроз Каспијска врата. Александар је кренуо за њим у потеру. Циљ му је био да ухвати Дарија и сам тиме постане неприкосновени цар Персије. Војска која је пратила Дарија била је деморалисана и имала је много дезертера. Сатрап Бес је убио Дарија, настојећи на тај начин да одобровољи Александра. Бес се прогласио новим персијским царем и повукао се у Централну Азију са циљем да ту започне герилски рат против македонске војске. Александар је сахранио Дарија по персијској церемонији, а тврдио је да је Дарије њега именовао као наследника персијскога трона. Сматра се да је Даријевом смрћу Персијско царство престало да постоји. Александар је Беса проглашавао узурпатором персијскога трона и кренуо је према Бактрији у поход против њега. Поход против Беса претворио се у велики поход у централној Азији. Александар је на том походу основао низ нових градова, укључујући и Кандахар у Авганистану. Александар је напредовао кроз Медију, преко Партије, Арије (западни Авганистан), Дрангијане, Арахозије (јужни и централни Афганистан), Бактрије (северни Афганистан) и Скитије. Спитамен је издао Беса, па је Бес био погубљен. Међутим касније, док је Александар био на Јаксарту (Сир Дарји) у походу против Скита Спитамен је подигао устанак 329. пре Христа против македонске власти. У Согдијани су се подигли многи градови. Чак се и део Бактрије придружио побуни. Спитамен је опседао и македонски гарнизон у Мараканди (Самарканду), а касније је потпуно уништио мању македонску војску од око 2.400 војника. Александар је након победе над Скитима на Јаксарту кренуо против Спитамена, који се повукао. Спитамен је поражен тек 328. пре Христа.

Александар Велики је након освајања Персије схватио да је потребно да смањи јаз имеђу Грка и Персијанаца. Сватао је проблеме владања тако културно различитим народима. Почео је од 330. пре Христа да носи персијску одећу. Облачење персијске одеће представљало је маркетиншки трик да би придобио Персијанце, да прихвате новога краља. На двору је увео персијске обичаје. Ти обичаји су љутили Македонце. Један од обичаја који су тешко прихватали било је клечање или клањање пред краљем ( проскинеза). Проскинезу је покушао да уведе 327. пре Христа на двору у Бактри. Био је то оријентални обичај, који је Грцима био јако стран и понижавајући и није одговарао слободарском духу Грка. Покушај увођења проскинезе окончао се неуспехом. Дворски историчар Калистен је први одбио, а онда и остали. Персијско племство и персијски дворјани на Александровоме двору су исто тако боли очи обичним Грцима.

Филота Парменионов показао је немар да пријави заверу против Александра Македонскога. Према Курцију Руфу Филоти је судила скупштина од 6.000 Македонаца и осудили су га на смрт. Александрови пратиоци су пре тога изнели оптужбе против Филоте. Филотин отац Парменион заповедао је великом војском и чувао је огромну заробљену персијску ризницу. Александар је сматрао да је опасно да Парменион остане жив када му је син филота погубљен, па је наредио да се убије Парменион. Филота и Парменион су били познати као критичари Александрових оријенталних обичаја, па постоји могућност да је Александар искористио Филотину повезаност са завером да га елиминише. Клит Црни је спасио Александру живот у бици код Граника, али био је незадовољан Александровом политиком да се стара гарда, тј. Филипови генерали постављају као сатрапи провинција, а Александар даље ратује са новом гардом. За време пијанке дошло је до препирке између Клита Црнога и пијанога Александра. Клит му је замерао да се одрекао Филипа. Рекао му је да је крвљу Македонаца постао велик и да сада они Македонци морају мољакати Персијанце да их пусте пред краља. Замерио му због намера да живи на персијски начин, да носи персијске хаљине, где се не говори отворено и слободно, него се савијају кољена пред царем. Александра се толико разбеснио да је убио Црнога Клита, а онда је данима жалио због свога поступка. Касније у Централној Азији спречена је Хермолајева завера против Александра, а ту заверу подстакли су неки краљеви пажеви. Оптуживали су због те завере и филозофа и Александровога службенога историчара Калистена из Олинта. Иако нису нађени докази да је Калистен умешан пао је у немилост, посебно због опирања проскинези.

Антипатар је и за време власти Александра Великога увек био постављен за регента да управља Македонијом кад год би Александар одсуствовао из Македоније. Када је Александар кренуо у освајање Персије именовао је Антипатра главним заповедником целе војске у Европи. Током 331. пре Христа избила је побуна у Тракији. Антипатар је тада са целом војском кренуо на њега да сломи побуну. Трачку побуну и Антипатрово одсуство искористио је спартански краљ Агис III, па је објавио рат против Македоније. Агис је заповедао војском од 20.000 пешака и 2.000 коњаника. У бици на Пелопонезу победио је македонског генерала Корага, па су се Спарти прикључили и други чланови савеза Елида, Ахаја и Аркадија. Антипатар је онда окончао рат у Тракији што је могао брже и кренуо на југ. Антипатар је у бици код Мегалопоља 331. пре Христа победио спартанску војску под заповедништвом спартанскога краља Агида III. Агис је погинуо у тој бици. Александрова мајка Олимпијада свађала се са Антипатром, па је напустила Македонију и отишла у Епир. Ипак за време Александровога одсуства Грчка је већином уживала у миру и просперитету. Александар је у Грчку слао огромну количину блага заробљенога за време освајања. Већа количина новца повећала је трговину у целом Александровоме царству. Међутим поред македонских миграција по новоосвојеним територијама Александрови стални захтеви за новом војском смањивали су македонску радну снагу. Македонија је након Александрових освајања због тога слабила.

Александар се оженио бактријском принцезом Роксаном чиме је настојао да освоји срца домаћега становништва и тако учврсти своју власт. Након тога кренуо је према Индији. Процењује се да је Александар Македонски имао на располагању 41.000 до 46.000 војника, иако постоје и веће процене. Главнина македонских снага кренула је у подручје данашњега Пакистана кроз Кајберски прелаз. Мањи део кренуо је са Александром 327. пре Христа севернијим путем и уз пут су заузели тврђаву Аорн. Аорнова стена представљала је место митолошкога значаја за Грке, јер по легенди Херакле на свом путу у Индију није успео да је заузме. Током пролећа 326. пре Христа Александар је удружио своје снаге са савезником, краљем Таксилом, који је био у непријатељству са краљем Пором. Требао је да покори краља Пора у Пенџабу да би наставио напредовање на исток према Индији. Било је опасно да таквога противника остави у позадини и да настави са напредовањем. У бици код Хидаспа 326. пре Христа Александар је победио краља Пора и заробио га. Александар му је дозволио да и даље влада својом краљевином, али у Александрово име. Порова краљевина је постала Александров вазал. Александар Велики је на месту битке с једне стране реке основао град Никеју (победу), а са друге стране реке је основао град Букефалију у част свога коња Букефала, који је крепао непосредно након битке.

Током 326. пре Христа Александар је ишао даље на исток дубље у Индију. Када је дошао до граница Магаде, тј до реке Хифразис (Беас) војска му се побунила. Били су исцрпљени и хтели су да се врате кући. Александар Македонски је био љут, али на састанку са главним официрима Коин је уверио Александра да је боље да се врате. Александар је морао да пристане и након осигурања граница почео је да се враћа на запад, односно југозапад. Кретао се дуж реке Инд успут покоравајући Малије и друга индијска племена. Током 325. пре Христа Александар Велики је наредио Кратеру да се враћа на запад једним путем кроз Арахосију и Дрангијану. Александар је са другом војском дошао до Индијскога океана, па је део пута прешао бродом, а делом прешао кроз пустињу у Гедросији, у којој је изгубио много војске. У Карманији (јужни Иран) његова војска се поново састала са Кратеровом војском. У Сузу су стигли марта 324. пре Христа.

Александар Велики је након освајања Персије схватио да је потребно да смањи јаз имеђу Грка и Персијанаца. Почео је да носи персијску одећу, а на двору је увео персијске обичаје. Ти обичаји су љутили Македонце. Један од обичаја који су тешко прихватали било је клечање или клањање пред краљем ( проскинеза). Александар је планирао пресељења Грка у Азију, а Азијата у Европу исто тако са циљем да ојача јединство новога царства. Пропагирао је мешовите бракове Грка и Персијанки. На масовној свадби у Сузи 324. пре Христа Александар Велики и његови генерали су се оженили персијским принцезама. Александар се оженио Даријевом ћерком Статеиром, Хефестион се оженио њеном сестром, Кратер са ћерком Даријева брата, а остали са ћеркама сатрапа. Александар је по персијским и другим сатрапијама почео да оснива војне школе у којима је Персијанце, Међане и остале источњаке почео да обучава да се боре на македонски начин, са македонским оружјем и у македонским војним формацијама. Успостављајући војне школе по источним сатрапијама Александар је успео да створи нову војску која му је била на располагању, а са друге стране смањио је јаз између Персијанаца и Грка и у војном позиву. Успостављање једнакости и у војној служби за Александра је значио један корак ближе јединственом царству, које ће стопити разне народе. Александар је обучио и створио нову војску од 30.000 Персијанаца, Међана и другох Азијата.

Када је стигао у Опиду Александар Велики је објавио да немерава да пошаље кући у Грчку 10.000 ислужених ветерана. Обећао је да ће их све збринути. За војску, која је већ раније била незадовољна многим Александровим поступцима, тај поступак представљао је кап која је прелила чашу. Избила је побуна у Опиди августа 324. пре Христа. Александар је угушио побуну хапшењем и погубљењем најистакнутијих побуњеника. Александрова нова политика је тешка срца ипак на крају прихваћена, а Кратер је повео 10.000 ветерана према Македонији.

Хефестион је био Александров пријатељ од раног детињства, а изгледа и љубавник, Био му је телохранитељ и командант елитне јединице коњаника пратилаца. Александар га је поставио за хилијарха, формално другога у заповедништву. У Екбатани је 324. пре Христа Александар организовао музичка и гимнастичка такмичења. Одржавао је и велике пијанке са својим пратиоцима. У то време Хефестион се разболио и након седам дана је умро. Александар је био тешко погођен његовом смрћу. Александар је био толико жалостан као да је погубио разум, па је наредио да се свима коњима и магарцима остриже грива. Трошкови Хефестионове сахране процењују се на 10.000 до 12.000 таланата. (То би по данашњој вредности злата , мај 2010 износило 820 милиона евра). Александар је наредио да се угаси персијска света ватра, а она се гасила само кад умру краљеви.

Александар Велики је умро 10 или 11 јуна 323. пре Христа у Вавилону. У доба смрти имао је 32 године. Постоји нешто различит опис његове смрти код различитих аутора. Према Плутарху Александар је 10 дана пре смрти приредио велику гозбу Неарху и командантима морнарице, а након целе ноћи на гозби отишао је на пијанку код Медија из Ларисе. Након целодневне пијанке почела га је трести грозница, која се погоршавала све док није више могао да говори и на крају је преминуо. Према Диодору и Аријану испио је велики бокал немешанога вина Хераклу у част, од чега је осетио жесток бол, али Плутарх негира такве тврдње. Диодор, Плутарг, Аријан и Јустин помињу и теорије које су се биле појавиле да је Александар отрован. Међутим Плутарх је побио такве теорије, а Диодор и Аријан су рекли да то наводе само због комплетности приче.

Они који су наводили да је Александар отрован помињали су Антипатра, који се иначе стално свађао са Олимпијадом. По тој теорији Антипатров син Јола је отровао Александра. Олимпијада је касније дала да се ископају и Јолине кости, сматрајући да је он убио Александра.

Александрово тело било је положено у златни саркофаг, који је стављен у златни ковчег. Према Елијану, пророк Артистандер прорекао је да ће земља где положе Александрово тело бити просперитетна и никад је нико неће моћи освојити. Александрови наследници су због тога поседовање његовога тела сматрали симболом легитимитета, јер су краљеве иначе сахрањивали њихови насленици. Аридеј је након Александрове смрти 323. пре Христа добио задатак од регента Пердике да припреми кочије и Александрово тело за сахрану. Готово две године се у Вавилону припремало Александрово тело за превоз кући. Александар је требао бити сахрањен у Еги (Вергини) у Македонији, на традиционалном месту где су се сахрањивали македонски краљеви. Птолемеј Сотер је са војском и 322. пре Христа пресрео у Сирији колону са Александровим телом. Одвукао је Александрово мртво тело у Египат. Могуће је и да је потплатио Аридеја који је био задужен за Александрову сахрану. У прво време Александрово тело је било у Мемфису, а величанствени гроб се припремао у Александрији, где је Александар касније и сахрањен.

Када је умро Александар Македонски 323. пре Христа иза њега није остало живих наследника. Ипак његова жена Роксана била је у шестом (или осмом) месецу трудноће. Није се знало да ли ће се дете уопште родити живо, а и ако се роди да ли ће бити мушко. Роксана је већ раније родила једнога сина, који је умро кратко након рођења. Иза Александра је остао један син Херакле, али сматрао се нелегитимним, јер његова мајка Барсина није била Александрова законита жена. Једини, који је могао да полаже право на трон био је Филип III Аридеј преживели син Филипа II Македонскога. Међутим Филип III Аридеј је био малоуман и неспособан да влада. Александар је пред смрт пред сведоцима предао свој прстен Пердики. На тај начин формално је номиновао Пердику наследником. У Вавилону су Александрови телохранитељи сазвали његове главне пријатеље и генерале. Пердика је сазваном скупу изложио краљевски трон, дијадему, одећу и оружје. На то је ставио прстен, који му је Александра дао претходнога дана. Пердика је рекао да њима свима враћа прстен, као симбол краљевскога ауторитета. Пердика се први обратио скупу и рекао је да треба да изаберу једнога или више вођа док чекају да Александрова жена Роксана роди будућега краља. Већина се сложила са Пердикиним предлогом , али пешадија на челу са Мелеагером била је незадовољна. Мелеагер је тражио да се за краља именује Александров малоумни полубрат Филип III Аридеј. Уследила је свађа, која умало није довела до грађанскога рата. На крају две старне су се помириле, па су за заједничке краљеве одређени Филип III Аридеј и Роксанино нерођено дете. У Вавилону је 323. пре Христа склопљен договор о подели Александровога царства, па су тада подељене сатрапије Александровима генералима дијадосима.

Плутарх, Александар

Диодор са Сицилије, Историјска библиотека

Аријан, Анабаза

Квинт Курције Руф

Tarn, W.W. (1948). Alexander the Great. Cambridge: Cambridge University Press

Roisman, Joseph; Worthington, Ian (2010). A Companion to Ancient Macedonia. John Wiley and Sons. ISBN 1405179368

Worthington, Ian (2003). Alexander the Great: A Reader. Routledge. ISBN 0415291879

Green, Peter (2007). Alexander the Great and the Hellenistic Age. Orion Books. ISBN 9780753824139

A.B. Bosworth: Conquest and Empire: The Reign of Alexander the Great. Cambridge University Press, 1993. ISBN 0-521-40679-X

N.G.L. Hammond: Alexander the Great: King, Commander and Statesman. Bristol Classical Press, 1994. ISBN 1-85399-068-X

Waldemar Heckel, John Yardley,Alexander the Great: historical texts in translation,Wiley-Blackwell, 2004, ISBN 9780631228219

Waldemar Heckel, Who's who in the age of Alexander the Great: prosopography of Alexander's empire,John Wiley & Sons, 2006, ISBN 1405112107

Waldemar Heckel,The marshals of Alexander's empire,Routledge, 1992,ISBN 0415050537

Напомена:
Овај чланак може да се пренесе или преради само ако се означи да је пренешен или прерађен са Историјске енциклопедије и да је аутор Верлор.
Чланак је пребачен на [ Српску енциклопедију]

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
историјска енциклопедија

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
александар македонски

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
битка код херонеје

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
александар велики

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
александар линкест

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
александар молошки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
балкански поход александра македонског

# data[].attributes.attachment_link.title
Александар Македонски

# data[].attributes.attachment_link.description
Александар Македонски или Александар Велики (грч. Ἀλέξανδρος ὁ Μέγας, 20/21 јул 356. пре Христа-10/11 јун 323. пре Христа) је био краљ Македоније од 336. пре Христа до 323. пре Христа. Познат је по томе што је освојио већину тада насељенога и познатога света, па се сматра једном од најважнијих личности и војсковођа у целој историји.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aleksandar Makedonski, član velike dinastije Argead, bio je sin Filipa II i epirske princeze Olimpije. Rođen je 356. godine p.n.e. u okolini današnjeg grada Soluna, u sjevernoj Grčkoj. Aleksandar Veliki je bio zapovjednik ogromne makedonsko-grčke vojske, osvojivši Persiju, Egipat i sve zemlje do sjevera Indije. Kao vladar, činio je sve zarad blagostanja u svom carstvu i, iako je umro jako mlad, za sobom je ostavio neizbrisiv trag kao jedan od najvećih vojskovođa svih vremena.

O životu i osvajanjima Aleksandra Velikog postoji veliki broj istorijskih priča i činjenica. U nastavku slijede neke koje smo izdvojili kao najinteresantnije.

1. 336. godine p.n.e. Filipa II ubija plemić Pausanije. Motiv ubistva nikada nije razjašnjen, a kada je i Pausanije nedugo potom ubijen, sumnje padaju na Aleksandra i njegovu majku Olimpiju. Mnogi autori i istoričari, kao što je Valerio Masimo Manfredi, se drže teorije po kojoj je Filipovo ubistvo naručio i finansirao persijski kralj Darije III.

2. Nakon što je učvrstio vlast, Aleksandar kreće sa 30.000 pješaka i 5.000 konjanika u osvajački pohod na Persiju, gdje je dočekan kao osloboditelj (jer je uglavnom bilo riječ o rušenju tiranije koju je makedonski vladar smijenio). Osvojivši grad Gordion, mačem je presjekao čuveni Gordijev čvor. Prema legendi, onaj ko uspije da razmrsi Gordijev čvor će vladati svijetom.

3. Aleksandrov učitelj bio je grčki filozof i naučnik, Aristotel, kog je Filip pozvao na dvor kad je Aleksadru bilo četrnaest godina. Časovi gimnastike, jahanja i lova smijenjivali su se sa čitanjem pjesnika, učenjem geometrije, astronomije i retorike. Aristotel je Aleksandru ulio ljubav prema Homerovim stihovima, a omiljeni junaci su mu postali Herakle i Ahilej.

4. Po Aleksandru Makedonskom su nazvani brojni gradovi (prema nekim izvorima čak njih 70), a najpoznatiji je svakako Aleksandrija, najveća egipatska luka i drugi po veličini grad u Egiptu, koji je osnovao 334. godine p.n.e. Interesantno je da je jedan grad, Bukefaliju, veliki vojskovođa nazvao po svom konju, Bukefalu, nakon njegove smrti, 326. godine p.n.e. Pretpostavlja se da se Bukefalija nalazila u blizini grada Dželama u današnjem Pakistanu.

5. Aleksandar Makedonski je, po dolasku u Atenu (nakon što ju je osvojio), posjetio Diogena u njegovom drvenom buretu na glavnom trgu, pošto je čuo zanimljive priče o njemu. Aleksandar je zatekao Diogena kako spava. Probudio ga je, predstavio mu se i pitao ga: "Šta želiš da ti učinim?". Diogen mu je odgovorio: "Skloni se, zaklanjaš mi sunce". Zadivljen njegovom reakcijom i jednostavnošću, Aleksandar Veliki je rekao: "Da nisam Aleksandar Makedonski, bio bih Diogen iz Sinope."

6. Od svoje prve pobjede koju je izvojevao sa osamnaest godina, pa do smrti, Aleksandar Makedonski nije izgubio niti jednu bitku. Za trinaest godina vladavine stvorio je carstvo od Makedonije do Indije, koje je veličinom nadmašivalo sva koja su do tada postojala.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aleksandar Makedonski - zanimljivosti o velikom vojskovođi - Dani nauke

# data[].attributes.attachment_link.description
Aleksandar Makedonski, član velike dinastije Argead, bio je sin Filipa II i epirske princeze Olimpije. Rođen je 356. godine p.n.e. u okolini današnjeg grada Soluna, u sjevernoj Grčkoj. Aleksandar Veliki je bio zapovjednik ogromne makedonsko-grčke vojske, osvojivši Persiju, Egipat i sve zemlje do sjevera Indije.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aleksandar III Makedonski ili Aleksandar Veliki bio je kralj Makedonije od 336. do 323. godine p.n.e. Tokom svoje vladavine ujedinio je Grčku, ponovo uspostavio Korintski savez i osvojio Persijsko carstvo.
Aleksandar Makedonski - Detinjstvo i školovanje

Aleksandar Makedonski rođen je u Peli, u Antičkoj Makedoniji, 20. jula 356. godine p.n.e. Njegovi roditelji bili su kralj Filip II Makedonski i kraljica Olimpijada. Mladi crnooki princ divnih uvojaka, zajedno sa svojom sestrom, odgajan je na kraljevskom dvoru. Tokom odrastanja, Aleksandar je retko viđao svog oca koji je svoje vreme provodio u vojnim pohodima i vanbračnim aktivnostima. Iako je Olimpijada bila odličan uzor dečaku, njega je vređalo očevo odsustvo.

343. godine p.n.e kralj Filip II je zaposlio filozofa Aristotela da podučava njegovog sina. Tokom tri godine, Aristotel je dečaka učio o filozofiji, poeziji, drami, nauci i politici. Kako je Aristotel video da zbog Homerove „Ilijade" Aleksandar sanja o tome da postane heroj, napravio mu je skraćenu verziju knjige koju bi mogao da nosi u džepu.

341. godine p.n.e. šesnaestogodišnji Aleksandar postao je vojnik i krenuo u svoju prvu vojnu ekspediciju, u kojoj se borio protiv Tračana. Pomogao je svom ocu u bitki kod Heroneje 338. godine p.n.e. protiv udruženih armija Atine i Tebe. Kada je Filip II uspeo da udruži sve Grčke države, osim Sparte, u Korintski savez, sloga između oca i sina je nestala. Filip se oženio Kleopatrom Euridikom i odbacio Aleksandovu majku Olimpijadu. Aleksandar i njegova majka bili su primorani da pobegnu iz Makedonije kod Olimpijadine porodice u Epir, sve dok se otac i sin nisu izmirili.

Makedonski kralj

336. godine p.n.e. Aleksandrova sestra udala se za Molosijskog kralja. Na proslavi venčanja koja je usledila, makedonski plemić Pausanije ubio je kralja Filipa II. Kako se titula kralja u Makedoniji nije prenosila s oca na sina, devetnaestogodišnji Aleksandar bio je odlučan da zauzme presto. Ubrzo je dobio podršku makedonske vojske koja ga je postavila za feudalnog kralja i zavetovala se da mu pomogne da ubije potencijalne naslednike prestola. Olimpijada, koja je iznad svega volela svog sina, osigurala je njegovo mesto na tronu tako što je ubila kćer kralja Filipa II i Kleopatre Euridike, nateravši time njenu majku da izvrši samoubistvo.

Iako je bio feudalni kralj, Aleksandar nije odmah stekao vlast nad Korintskim savezom pošto su države, posle smrti kralja Filipa, pokazivale različite interese. Države u Korintskom savezu želele su same da vladaju njim, pa su otposlale vojsku na Aleksandra. Aleksandar je porazio vojsku, a njegova pobeda značila je da on ima potpunu kontrolu nad Korintskim savezom. Do jeseni 336. godine p.n.e. Aleksandru je pripala i potpuna vojna moć nad Persijskim carstvom.

Osvajanja Aleksandra Makedonskog

Kako se Aleksandar približavao kraju svojih pohoda na severu, stigle su mu vesti da je grčki grad-država Teba isterao vojsku koju je on tamo postavio. Plašeći se pobune drugih gradova-država, Aleksanar je poslao svoju ogromnu vojsku - sačinjenu od 3.000 konjanika i 30.000 pešaka - na jug. U međuvremenu, Aleksandrov general napredovao je kroz Malu Aziju.

Aleksandar je u Tebu stigao tako brzo da Tebljani nisu stigli da prizovu svoje saveznike u pomoć. Za samo tri dana, u Tebi je nastao masakr. Aleksandar se nadao da će uništenje Tebe poslužiti kao upozorenje drugim gradovima-državama koje su planirale pobunu. Taktika zastrašivanja pokazala se efikasnom pošto su grčki gradovi-države odlučili da se zavetuju na odanost Makedonskom carstvu.

334. godine p.n.e. Aleksandar je stigao u Troju. Tada se suočio sa persijskim kraljem Darijem III. Brzo je potukao Darijevu vojsku, a do jeseni je prešao preko južne obale Male Azije do grada Gordiona, gde je njegova vojska ostala preko zime. U leto 333. godine p.n.e. Aleksandrova i Darijeva vojska ponovo su se suočile. Iako je vojska Aleksandra Makedonskog bila brojno nadjačana, ponovo je uspela da porazi Darijevu, što je nagnalo persijskog kralja u beg.

Novembra 333. godine p.n.e. Aleksandar se proglasio kraljem Persije nakon što je uhvatio i zarobio Darija III. Sledeće u Aleksandrovom planu bilo je osvajanje Egipta, koje mu je vrlo lako pošlo za rukom. Egipt je pao bez pružanja otpora, a 331. godine p.n.e. Aleksandar je osnovao veličanstveni grad Aleksandriju. Aleksandar je tada postao, prema rečima istoričara: „ Kralj Vavilona, kralj Azije, kralj četvrtine sveta ".

Aleksandar Veliki - Smrt „kralja sveta"

Naredni pohod kralja Aleksandra bio je istočni Iran, u kom je 327. godine p.n.e. stvorio makedonske kolonije. Nakon što je zarobio iranskog princa, oženio se njegovom kćerkom Roksanom. 328. godine p.n.e. svoj pohod nastavio je prema Indiji, gde je pobedio vojsku kralja Pora. Prema istoriji, to je bila krvava bitka, u kojoj je vojska Indije imala dve stotine ratnih slonova, od kojih su se makedonci jedva odbranili. Por je zatim zarobio Aleksandra, ali je on stekao slobodu, Porovu lojalnost i oproštaj ponovo ga postavivši za kralja.

Aleksandar je želeo da ide dalje, da pokori ceo svet, ali je njegova vojska počela da pokazuje znake pobune. Kako su vojnici odbili da idu u dalji pohod, najviše zbog iznemoglosti i surovih tropskih vrućina, Aleksandar nije imao drugog izbora nego da se vrati. U toku povratka kroz Indiju mnoge vojnike snašle su bolesti, povrede i smrt, a Aleksanar Veliki je ranjen. Oporavio se 325. godine p.n.e. i nastavio sa svojom vojskom put preko Persijskog zaliva.

Ponovo se našavši u Vavilonu, počeo je da sastavlja planove za pohod na Afriku. Međutim, iako je vojska bila spremna, Aleksandar Makedonski iznenada je umro 13. juna 323. godine p.n.e. Pretpostavlja se da je uzrok smrti bila malarija. Imao je trideset i dve godine kada je preminuo i nije doživeo rođenje svog sina. Roksana je rodila Aleksandra IV nekoliko meseci nakon smrti Aleksandra Velikog.

# data[].attributes.attachment_link.description
Aleksandar III Makedonski ili Aleksandar Veliki bio je kralj Makedonije od 336. do 323. godine p.n.e. Tokom svoje vladavine ujedinio je Grčku, ponovo uspostavio Korintski savez i osvojio Persijsko carstvo. Aleksandar Makedonski rođen je u Peli, u Antičkoj Makedoniji, 20. jula 356. godine p.n.e. Njegovi roditelji bili su kralj Filip II Makedonski i kraljica Olimpijada.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вавилонска кула - Википедија, слободна енциклопедија

# data[].attributes.attachment_link.description
Вавилонска кула ( сир. ܡܓܕܠܐ ܕܒܒܠ [ Maḡdlā d-Bāḇēl], хебр. מִגְדַּל בָּבֶל [ Migdal Bāḇēl]) је у основи предања из старозаветне Књига постања. Према том предању, Нојеви потомци, који су неколико генерација након Великог потопа, негде око 2716.. п. н.

# data[].attributes.attachment_link.title
Јован, глава 1

# data[].attributes.attachment_link.description
1. У почетку беше Реч, и Реч беше у Бога, и Бог беше Реч.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тамни вилајет - Викизворник, слободна библиотека

# data[].attributes.attachment_link.description
Приповиједа се како је некакав цар, дошавши с војском на крај свијета, пошао у тамни вилает, гдје се никад ништа не види, не знајући како ће се натраг вратити, оставе ондје ждребад од кобила да би их кобиле из оне помрчине извеле.

# data[].attributes.attachment_link.title
Горан Петровић - Википедија, слободна енциклопедија

# data[].attributes.attachment_link.description
Горан Петровић је добитник књижевне стипендије Фонда Борислава Пекића, „ Просветине" награде, награде „ Меша Селимовић", „Рачанске повеље", „Златног бестселера", „Виталове" награде, награде Народне библиотека Србије за најчитанију књигу, НИН-ове награде за 2001. годину, Октобарске награде града Краљева и награде „ Борисав Станковић ".