# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Til stadighet kommer en over artikler, kronikker og reportasjer om "generasjon prestasjon." I kjølvannet av denne utviklingen, følger fremmedgjøring og psykiske lidelser hånd i hånd. I mange av disse tekstene har ungdommer så beskjedent åpnet opp, og fortalt om hvordan det faktisk står til med dem selv og deres likesinnede. De spør pent om hjelp.

En naken bekjennelse

Men jeg har ennå til gode å lese noe som er helt nakent. Et nakent rop om hjelp der "flinkheten" har falt bort, og kun angsten sitter igjen. Der ungdommen drar seg i håret og skjelver fordi mestringsfølelsen var fraværende i bare ett sekund. Jeg vil lese noe som er skrevet basert på kjernen i "generasjon flink" - og ikke på en generaliserende tankemåte. Jeg skal nå skrive om nettopp denne kjernen.

Jeg kan ikke telle arrene på armene mine, eller antall kilo jeg har gått opp og ned de siste årene. Jeg kan heller ikke telle antall seksere jeg har fått på skolen, men jeg kan telle hvor mange firere: Nøyaktig samme antall ganger har jeg ligget på baderomsgulvet og skreket og slått meg selv. Etterpå har jeg tørket tårer og klistret på et smil. Ikke et eneste tegn til svakhet skulle vises. Ikke for noen.

#Fraungdommen:

Jeg er lei av å være utlendingen

Brutalt ærlig

Unge mennesker har begrensede mentale ressurser. Når alt skal håndteres og mestres på en gang må andre ting vike, som god selvfølelse, energioverskudd og spontanitet. Depressive tendenser dukker hyppigere opp blant unge nå enn før. Javel, så dumt, tenker du kanskje. Men vet du egentlig hva en depresjon innebærer?

Psykologen min sier at jeg vet det veldig godt. Samtidig kan jeg jo ikke vite det, for jeg skal jo være perfekt, og perfekte mennesker er vel ikke deprimerte? Vel, et perfekt menneske ville kanskje ikke føle en trang til å begå selvmord, dersom det fikk en dårligere karakter enn forventet heller. Det er brutalt. Brutalt ærlig.

I jaget på perfeksjon må sannheten skjules og fortrenges. Dermed kan en heller aldri be om hjelp. Aldri si: "Nå orker jeg ikke mer." Munnen er sydd igjen med en usynlig, depressiv tråd.

Klarer ikke be om hjelp

Jeg blir utslitt av den evige konkurransen. Alt jeg vil er å sove, men jeg ligger i stedet våken og planlegger morgendagen ned til hver minste detalj: Hver side som skal leses, hver matbit som skal inntas. Jeg tenker på alt jeg burde ha gjort, og alt jeg ikke burde ha gjort.

Jeg begynner å gråte og har lyst til å ringe noen. Jeg trenger noen å snakke med, men i det jeg griper telefonen, legger mørket en hånd over min. Jeg kan ikke. Å be om hjelp er å innrømme at det finnes et problem. I stedet hulker jeg ned i puten, mens ensomheten forsiktig stryker meg over håret.
Alexandra:
Prestasjonene definerer

Hvis mamma skulle beskrevet meg for tre år siden, hadde hun sagt at jeg var "lett og ledig", omsorgsfull, spontan, og uorganisert. Disse adjektivene som før utgjorde en stor del av min kjerne, er blitt skåret ut og erstattet av prestasjoner. Jeg er ikke lenger disse tingene. Jeg er prestasjonene mine og kan ikke identifisere meg med noe annet.

Jeg vet ikke om andre også har det sånn, for disse problemene snakker man ikke om. Disse problemene "eksisterer ikke." Like som jeg ikke er sikker på om min egen kjerne eksisterer lenger. Kanskje det er jeg selv som har drept den, til og med?
Fortell oss:

# data[].attributes.attachment_link.description
Til stadighet kommer en over artikler, kronikker og reportasjer om "generasjon prestasjon." I kjølvannet av denne utviklingen, følger fremmedgjøring og psykiske lidelser hånd i hånd. I mange av disse tekstene har ungdommer så beskjedent åpnet opp, og fortalt om hvordan det faktisk står til med dem selv og deres likesinnede.

# data[].attributes.headline
"Den nakne sannheten      Dette er den brutale bekjennelsen fra Generasjon prestasjon."

# data[].attributes.subject
"Den nakne sannheten      Dette er den brutale bekjennelsen fra Generasjon prestasjon."

# data[].attributes.body
https://www.aftenposten.no/meninger/sid/i/RdVx/Den-nakne-sannheten

# data[].attributes.attachment_link.description
I dagens samfunn er det et stort fokus på skole og utdanning. Mange føler på presset om at det er svært viktig at de presterer bra, og stadig flere tar høyere utdanning. Et ensidig fokus på gode prestasjoner er en av grunnene til forventningspresset unge føler på.

# data[].attributes.body
"I dagens samfunn blir møtet med veggen en realitet for stadig flere, i et samfunn der arbeidspress, deadliner og ambisjoner legger press på arbeidskapasiteten."
https://www.ledernytt.no/naar-strikken-toeyes-for-langt.6027584-349910.html

# data[].attributes.body
https://snl.no/identitet

# data[].attributes.body
https://www.dagensperspektiv.no/2018/flere-valgmuligheter-kan-gjore-deg-misfornoyd

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Alt var mye bedre før" er et velkjent ordtak. Det er mye fokus på at ungdommer i dagens samfunn har det vanskeligere enn tidligere oppvoksende generasjoner. Det er i dag større press på hvordan man ser ut, hvor godt man lykkes på skole og med utdanning, og hvordan man hevder seg sosialt. Vi har sett nærmere på hva som legger press på dagens ungdom.
Krav til utseende - Trener og slanker seg syke

Sosiale medium bobler over av treningtips, tilbud på protein, bilder av muskuløse kropper, og ikke minst bilder av hva man har spist etter treningen. Bloggene til treningsfantomene blir lest av tusenvis hver dag. Det var ikke slik da jeg vokste opp. Jovisst var det slankekurer, spiseforstyrrelser og og et visst krav til mote og utseende. Men "jaget" etter den perfekte, muskuløse kropp var ikke som det er nå.

Helt frem til de siste årene har styrketrening vært noe som har vært forbeholdt gutter. Og for ikke mange år tilbake var det ikke snakk om at alle gutter pumpet jern. Det var en liten andel av befolkningen. Styrketrening i min oppvekst handlet primært om armhevinger og sittups.

Nå har trening, sunnhet og fysisk helse blitt noe som har eksplodert i landet. Og da spesielt i form av styrketrening. Også blant jenter har det å skaffe seg muskler blitt en drøm.

Mange trener like mye som idrettsutøvere. Dersom man ser på treningsopplegget til et tippeligalag så forstår man fort at veldig mange unge faktisk trener mer enn en profesjonell idrettsutøver. Samtidig som man skal være sosial og prestere på skole og jobb.

Det er jo selvfølgelig veldig bra at befolkningen er blitt mer opptatt av trening og sunnhet enn tidligere. Problemet kommer til dem som lar det bli for mye.

På sikt kan det føre til alvorlige helseskader, når de blir så hekta på trenings- og spiseregime, sier Jorunn Sundgot-Borgen, professor ved Norges idrettshøgskole, til NRK.

Sundgot Borgen sier videre at hun hver dag blir kontaktet av foreldre, kjærester eller venner som er urolige. Sundgot-Borgen slår fast at mange jenter trenger hjelp og terapi for å komme seg ut av det.

Spiseforstyrrelser, helst i form av anoreksi hadde en voldsom økning i landet på 90 tallet. Denne spiseforstyrrelsen er ikke like utbredt, og voksende som den gang. Mye på grunn av et bedre apparat som hjelper dem som rammes. Men vi har fått nye varianter av spiseforstyrrelser.

I Norge regner man i dag med at rundt 10 prosent av befolkningen har lettere spiseproblemer. I følge Folkehelseinstituttet har i tillegg 50 000 jenter og kvinner en form for spiseforstyrrelse.

Hva med guttene?

Mens anorektikeren ikke blir slank nok, blir megarektikeren aldri stor nok. Dette begrepet, megareksi, er et forholdsvis nytt begrep i norsk sammenheng. Ung.no har sett på hva som kan være typiske kjennetegn på en som sliter med megareksi. De mest typiske "symptomene" er dårlig selvbilde, livredd for å ikke være stor og sterk nok, bruker uvanlig mye tid på trening og spising - gjerne i form av forskjellige dietter.

Fysioterapeut Marit Danielsen jobber ved regionalt kompetansesenter for spiseforstyrrelser i Helse Nord-Trøndelag. Hun hun har forsket på tvangstrening.

Til NRK sier Danielsen at det ikke er farlig å trene mye, men hvis de som trener gjør det kun for å kontrollere vekt og utseendet, kan summen bli mer et problem enn helsegevinst.

Når jeg er ferdig med å forske på jentene, så skal jeg forske på guttene. Kroppsfokuset er like sterkt hos dem også.

Anabole tider

Det er ikke tvil om at også gutter lever under et kjempe press til hvordan man skal se ut. Stadig flere tyr til anabole steroider for å nå sine mål. Aftenposten melder at andre halvår 2013 ble det gjort 351 beslag av anabole androgene steroider i Norge, en økning på hele 60 prosent sammenlignet med samme periode året før. Økningen av beslagene skyldes i stor grad at fra fra 1. juli 2013 ble det også forbudt å kjøpe og bruke anabole steroider, etter endringer i legemiddelloven. Tidligere var det forbudt å selge, men ikke å kjøpe. Dette viser uansett at markedet for anabole steroider er stort i Norge.

NRK intervjuet en tidligere bruker av anabole steroider.

Han forteller at bruken av anabole steroider har økt voldsomt og det er like lett å få tak i det som tobakk.

Det som bekymrer meg mest er at det er stadig yngre ungdommer som doper seg. Det verste er at jeg kjenner til at 12-åringer har begynt med dette og det er en skremmende utvikling.

Han forteller også at jenter doper seg, men de begynner som oftest ikke før i 20-årsalderen.
Uniformert politi inn på treningssentrene
Dagbladet skrev i oktober 2014 at politiet i Fredrikstad hadde laget en avtale med treningssentre om at uniformert politi nå skal overvåke treningsentrene. Politiet begrunner dette med at de vil formidle kunnskap til dem som trener om konsekvensene ved bruk av steroider.

Ragnar Foss leder U18-avsnittet ved Fredrikstad-politiet sier at:

Denne nye gruppen brukere er barn og unge som har et fokus på kropp og trening. De har som regel ikke hatt kontakt med politiet tidligere, og skiller seg derfra fra den type ungdom som tidligere dopet seg på anabole steroider.

Krav om suksess

I dagens samfunn blir det vanskeligere å vanskeligere å lykkes karrièremessig uten en skikkelig utdannelse. Nåløyet for å få de beste jobbene er trangt, og krever ofte både masterutdanning og erfaring. Jeg har søkt rundt på nettet etter problemstillingen, og har funnet et utsagn som underbygger problematiske tanker dette kan medføre.

En innsender til ung.no skriver blant annet:

Foreldrene mine sier jeg har mye tid, men jeg føler at tiden ikke er på min side og at jeg aldri får noe godt ut av hverdagen. Hva skal jeg gjøre? Hvordan skal jeg klare å prestere bedre på skolen så jeg gjør foreldrene mine fornøyd? Hvordan skal jeg klare å slutte å stresse så mye som jeg gjør? Hilsen en veldig stresset og deprimert jente.

Nå er det jo slik at de fleste mennesker har behov for at det stilles krav til dem. Mange mener at dersom samfunnet var bygget opp uten at man stilte krav, hadde utviklingen stoppet opp. Men er det slik at vi er begynt å stille urealistiske krav til barn og unge?

Depresjon blant barn og unge

Læringsmiljøsenteret ved Universitetet i Stavanger har sett på doktorgraden som Margit Garvik har laget om depresjon. Garvik har i avhandlingen sin spesielt sett på sammenhengen mellom depresjon og skoleengasjement. Det kommer her frem at hver fjerde gutt og halvparten av alle jenter i videregående skole har depressive symptom.

Det de sliter med er nedstemthet, manglende interesse eller glede, skyldfølelse, lav selvfølelse, lite søvn, dårlig appetitt, lite energi og dårlig konsentrasjon.

Dagsavisen laget i sommer en sak om ungdomsdepresjon. En av fire jenter mellom 15 og 16 år viser depressive symptomer. Det kommer fram i den årlige rapporten Ungdata fra forskningssenteret NOVA. I tillegg viser en fersk studie fra NTNU på sin side at en av seks ungdommer i videregående skole har selvmordstanker. Jentene topper statistikken. Anne Bentzrød er helsesøster og ansatt ved ung.no. Hun sier til dagsavisen at jenter sliter ofte med veldig sammensatte problemer. Mange legger et enormt press på seg selv, kombinert med at mange har dårlig selvtillit. De stiller ofte spørsmål om hvordan de kan bli bra nok. Guttene på sin side har mer utfordringer og spørsmål knyttet til rusproblemer, mobbing eller dataavhengighet

En forumbruker på freakforum skriver;

Det er langt frå uvanleg å lese om ungdom som slit med sin psykiske helse, samtidig som det er eit tabu område å ta opp offentlig. Sjølv har eg nådd eit punkt der alt er mørkt, framtidsutsiktene er dårlege og eg slit med å finne ro i livet. Eg har lenge hatt lyst å ta det opp, å snakke med andre medmenneske om det, men faen så vanskelig det skal vere.

Itromsø skrev i 2012 om økningen av psykiske lidelser blant ungdom. Enhetsleder Anne Britt Kristensen fortalte da at:

Bare de siste par årene har økningen hos psykiatrisk tjeneste vært meget stor.Det er vanskelig å forklare årsaken, men et tøffere samfunnet kan gi oss flere skoletapere. Ensomhet kan gjøre at ungdommer får angst og blir deprimert.

"Sosiale" media

Så hvorfor er det slik at antall unge som sliter med selvbildet, spiseforstyrrelser og depresjoner, øker? Akkurat det spørsmålet er det vanskelig å finne noe fasitsvar på, men økningen disse sosiale problemene kan se ut til å ha en økende frekvens i takt med bruken av sosiale media. For det første er det i grunn rart at det heter sosiale media. Er man virkelig sosial når man kommuniserer mer på Facebook og Twitter, fremfor gjennom samtaler hvor man faktisk treffer folk?

De nevnte Facebook, Twitter og ikke minst Instagram er bygget opp på at man skal vise seg frem, enten i form av kommentarer eller bilder. Man høster så "likes" eller respons på det man legger ut. Hva skjer med selvbildet til de som ikke får positiv respons, eller respons i det hele tatt, på sine delinger på nettet?

TV2 lagde en sak om dette emnet, hvor de intervjuet to jenter på 15 og 16 år.
Ungdom ønsker å legge ut vellykkede bilder av seg selv fordi man blir dømt ut i fra utseende av andre. Det er veldig enkelt å skrive stygge kommentarer til hverandre anonymt på internett i dag. Om noen skriver at bilder av deg er stygge er det lett å la seg påvirke. Gjennom Instagram ser man hvor fine andre er. Når man ikke føler seg like vellykket selv mister man fort selvtilliten.
Sosiale media kan også fungere som en illusjon om at alle andre har helt fantastiske liv. Det er sjelden man ser noen publisere saker om hvor dårlig mat de lagde i dag, hvor lite de forsto av leksen, hvor lite de fikk trent i dag eller at de har en tung dag. De fleste statuser inneholder informasjon som skaper et vellykket inntrykk av menneskene som publiserer. Dette kan føre til at en person som ikke føler seg så vellykket, føler seg enda mer mislykket.
Hva mener du? Var det like vanskelig å vokse opp før i tiden? Har sosiale media noen innvirkning på overtrening, depresjoner og psykiske vansker?

# data[].attributes.attachment_link.title
Press på dagens ungdom? - Sosialnytt.com

# data[].attributes.attachment_link.description
"Alt var mye bedre før" er et velkjent ordtak. Det er mye fokus på at ungdommer i dagens samfunn har det vanskeligere enn tidligere oppvoksende generasjoner. Det er i dag større press på hvordan man ser ut, hvor godt man lykkes på skole og med utdanning, og hvordan man hevder seg sosialt.

# data[].attributes.body
https://www.aftenposten.no/kultur/i/1k7Egq/Identiteten-var-er-ikke-lenger-noe-vi-har_-den-er-blitt-noe-vi-skaper-Fa-viser-dette-bedre-enn-fotokunstner-Cindy-Sherman--Finn-Skarderud

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jeg er utrolig lettet for at jeg ikke vokser opp nå. Like mye som jeg er lettet er jeg skremt og bekymret på vegne av dem som faktisk gjør det. Barn og ungdom skal slippe å kveles av krav og kritikk. Enten kritikken og kravene kommer direkte utenifra eller som egen stemme i hodet på grunn av presset den unge utsettes for.

Resultater skal måles og veies. Strekker du til, yter du nok og leverer du etter det vi har planlagt for deg? Utfordrende ungdomstid, sårbare unge sinn. Alt dette samtidig som mengdevis med foreldre og andre voksne omtaler sine liv som fulle av tidsklemme, stress og press. Kroppspress. Enten er du innenfor eller så er du utenfor. Hvem spiser minst og trener mest? Har du dårlig råd - sliter de hjemme med jobb og økonomi? Kanskje du ikke engang har skolemat?

Uten noe så grunnleggende som trivsel og trygghet på skolen og med seg selv, blir det ikke realistisk å få til så mye læring. Skolen være et sted for mestringsopplevelser aller for å gang på gang møte diverse nederlag?

Jeg husker skoletiden min. Jeg husker best fritiden. Mest av alt gledet jeg meg til friminuttene. Som oftest ville jeg bare leke og spille ball hele dagen. De jeg kjenner som hadde vanskeligheter på skolen går det fint med i dag. Ingen av dem endte opp som "mislykkede". Verken som dropouts (vi var noen som holdt på å droppe ut underveis, men vi klarte å holde oss innafor). Eller som evig arbeidsledige. Eller uten fremtid og fortenner.

At noen har blitt bilmekanikere, barnehageassistenter, bussjåfører eller jobber på butikken er utmerket. Åpenbart er ikke alle enige i det. Men sannheten er at folk som ikke har toppkarakterer, toppjobber og toppetasje på Sørenga også er lykkelige. Vellykkede.

Våre unge medborgeres behov blir på flere måter ignorert. Deres liv virker å være lite verdt hvis ikke samfunnet kan skvise ut godt med valuta for pengene. Skvise ut noen nytteverdi i form av tall og bokstaver. I form av toppkarakterer, i form av brutto nasjonalprodukt. Det heter politikk. Utdanningspolitikk. Det heter målstyring. Dette er roten til manien.

Generasjon Prestasjon er muligens bedre omtalt som Generasjon Depresjon. Håkon Avseth, som var med å lage ungdomsbedriften Generasjon Prestasjon stiller dette betimelige spørsmålet i en interessant kronikk om temaet: Om livet vi har fått utelukkende skal handle om skole, jobb og en mastergrad, når skal vi da forelske oss, le og skape minner for livet?

Prestasjonen innebærer å yte maksimalt for optimale resultater. Men det er ikke skolekravene som er den eneste grunnen til prestasjonsmanien. Psykolog Linn Rødevand skriver dette om hennes opplevelse av å jobbe med ungdommer kliniske arbeid ved Barne- og ungdomsklikken på Akershus universitetssykehus:

Møtet med disse ungdommene har økt interessen min for hvordan prestasjonspress kan påvirke motivasjon, selvfølelse og helse. Mange av ungdommene synes å oppleve et konstant jag etter å oppnå det beste, og ikke bare på ett område, de skal aller helst være best i det meste.

En av hennes konklusjoner er at ungdommene må lære seg å prioritere for å beholde en sunn psykisk helse. Det er noe som er vanskelig med å foreslå at man skal forvente en innsats mot det usunne presset fra de unge selv. Presset kommer blant annet gjennom et system som har myndighet til å bedrive akkurat det: skolesystemet. På toppen av det hele kommer en hel rekke sosiale og økonomiske faktorer som ungdommene heller ikke er herre over.

I Norge tar ca 50 personer selvmord hver eneste måned. Det er unge menn som er den største gruppen bak selvmordstallene. Og selvmord er den vanligste dødsårsaken blant unge under 25 år.

Over 40 prosent av dem som tar sitt eget liv er ikke psykisk syke i forkant av selvmordet, i motsetning til hva mange tror. De er gjerne høyt presterende som stiller store krav til seg selv, er suksessfulle og har samtidig en skjult sårbarhet.

Noen mener i disse tider at det kan være sammenheng mellom serien "13 reasons why" og det som har blitt tolket som økning i selvmordsforsøk blant barn og unge. Rektorer i Trondheimskolene oppfordret i et brev til alle foreldre: det finnes noen ekstra sårbare som trenger økt omsorg fra foreldre og andre voksenpersoner rundt seg. Vi ønsker derfor å oppfordre alle til å bry seg og gi våre barn og ungdommer den støtten de trenger.

Noen av de unge har selv ytret at serien har gitt dem en dytt riktig retning, fremfor å trigge selvmord. Serien kan trolig være til nytte, og ikke til skade, dersom apparatet rundt de unge er involvert. Serie eller ikke: Noen ungdommer er mer sårbare enn andre, trenger mer omsorg, trenger å bli sett og spurt av særlig voksne som tar seg tid til dem.

En livsviktig faktor er for øvrig umiddelbar tilgjengelighet når barn og unge trenger hjelp med sine problemer. Hardt arbeid fra bruker - og interesseorganisasjoner gir resultater: Det er satsning på lavterskeltilbud, "en-dør-inn" tilbud, under etablering flere steder i landet. Et eksempel er Ung Arena Oslo, et senter for alle mellom 12 og 25 år. Noen å snakke med - et sted, en dør, ble det omtalt som ved åpningen av senteret. I tillegg har nå samtaletilbudet En Som Lytter blitt tilgjengelig for unge flere steder ganske nylig. Målgruppen er unge mellom 15 og 30 år.

Det er også nå nylig bestemt at "livsmestring", det vil delvis si psykisk helse, skal inn i grunnskolen. Når dette ble annonsert sier kunnskapsminister Torbjørn Røe Isaksen i en pressemelding dette: At skolen må bidra til å ruste elevene til et samfunn hvor mange unge opplever forskjellige typer press.

Her er et utdrag fra Stortingsmeldingen som berører innføringen av folkehelse og livsmestring:
Sosialt fellesskap og støtte er viktig for den enkeltes trivsel, livsglede, mestring og følelse av egenverd. Livskvalitet og trivsel gjennom deltakelse i et faglig og sosialt fellesskap gir tilhørighet og reduserer risikoen for psykiske og sosiale problemer. [...] Det vil være naturlig for skolene å se opplæringen i livsmestring i sammenheng med utvikling av skolefellesskapet, elevenes psykososiale miljø og arbeidet mot mobbing.
Det er kloke formuleringer, og gode forslag til hvordan et slikt fag kan settes sammen og hva som skal være formålet med det. Men dessverre er den type skole som kunnskapsministeren er forkjemper for er en del av problemet. For ideologien er klar: I skolen skal ressurser og kompetanse dyrkes frem, koste hva det koste vil. Det er nemlig verdier som forvaltes på skolebenkene. Det er fremtiden, ikke mindre.

Det er på sin måte viktig at politikk og stortingsmeldinger skal bruke store, svulstige ord og inneholde en god del oppblåste visjoner. Her er et eksempel fra samme Stortingsmelding som får meg til å tenke at tenkningen rundt eleven ikke er så sunn.
Kunnskap, og evnen til å anvende kunnskap, er det norske samfunnets viktigste konkurransekraft. Den samlede kunnskapskapitalen er samfunnets viktigste ressurs. Utdanningssystemet er myndighetenes viktigste virkemiddel for å påvirke kunnskapskapitalen.
Her formuleres felles visjoner for vårt samfunn og vår skole. Her fremlegges synet på kunnskap og ressurser. Her setter man ord på det viktigste: "Kunnskapskapitalen". Det får meg til å lure på om det fremdeles er barn og unge det er snakk om. Hele mennesker med egne behov, ikke bare vesener med en enkeltfunksjon som leveres som vare til systemet.

Hvis vi virkelig ønsker å hindre at dagens unge skal havne i negative mønstre, i et sykt og farlig tempo, med et knusende kritiske blikk på egen person, må vi gjøre noen endringer. Vi som er voksne er ansvarlige for å ta stilling til den usunne tilstanden. Hvis en forandring skal komme, til fordel for unges liv og psykiske helse må enda flere voksne, foreldrene, politikerne begynne å ta kampen. På systemnivå, på politisk nivå. Og ikke bare godta en rolle som tilrettelegger for hysteriet.

Når terskelen for å lykkes blir høyere og konstant jag etter perfeksjon er normalen, er svaret at vi ganske enkelt må gå bort fra målstyring og karakterpress. Prestasjonsfokuset produserer og drop-outs og selvmordskandidater.

Skolegangen skaper et fundament for oss alle. Men fra ørene og opp befinner det seg mye mer enn fag. Noen holder masken og holder pusten og klarer lenge å levere det de skal. Være best i alt. De har høye krav til deg selv, de lykkes med det meste og lever opp til sine egne og omverdens høye forventinger. Men så en dag møter de på en hindring som virker uoverkommelig, et nederlag som ikke er til å leve med i deres øyne.

Man skal gå på trynet i dette livet. Og ungdommene trenger hjelp til å lære det, takle det, leve med det. Og leve med å ikke være den beste. Leve med at man blir dumpet, eller stryker på prøven, ikke kommer inn på akkurat det studiet eller ikke blir valgt ut til elitelaget. For: Hvis du ikke lærer deg å takle å gå på trynet, lærer du deg heller ikke å leve livet.

Selv med et viktig og etterlengtet tilskudd av undervisning i psykisk helse som forebyggende i skolen, må vi også forebygge gjennom å gå direkte til kjernen av skolen som mestringsarena: Idealene. Vi må å legge til rette for at barn og unge kan bli vant til, og godtar, at noen ting kan de bli gode på og noen ting er det greit at de ikke er så gode på. Vi må sørge for å gjøre disse prioriteringene på vegne av de unge. Vi kan formidle mer at det ikke er meningen at de skal måtte være best i mest for å lykkes her i livet. De kanaliserer ikke bare verdier i form av "kunnskapskapital", men de er mennesker som er verdifulle nok for samfunnet vårt i seg selv, uansett hvem de er.

Spaltist

# data[].attributes.attachment_link.title
"Generasjon prestasjon" blir fort "generasjon depresjon"

# data[].attributes.attachment_link.description
Jeg er utrolig lettet for at jeg ikke vokser opp nå. Like mye som jeg er lettet er jeg skremt og bekymret på vegne av dem som faktisk gjør det. Barn og ungdom skal slippe å kveles av krav og kritikk.

# data[].attributes.body
https://www.dagbladet.no/kultur/unge-utsettes-for-mer-press-enn-for/60518865

# data[].attributes.body
https://www.dagbladet.no/kultur/generasjon-prestasjon-blir-fort-generasjon-depresjon/67637171