# data[].attributes.body
לא מבקש לקבל
רחמים מהעולם,
אני רק רוצה
להיות מסוגל לשוטט
כמה שבא לי.
השקט עושה לי טוב.

אני אהיה בסדר,
אני מבטיח.
אני רק רוצה
להיות מסוגל ללכת
לאיפה
שבא לי.

# data[].attributes.body
מעניין אותי לדעת,
אם בימים שבהם גשום,
יש ענן למעלה שמטפטף
רק כדי לרענן את פניי,
לגרום לי להודות על יום נפלא
ולתת לי מנגינה לזמזום לאורך הדרך...
האם זה אותו ענן מעליי
שנראה כמו ציור אימפרסיוניסטי,
או האחד הגדול והרחב שמחבק את הגבעות?

בעודי משקיף אל העמק וההרים,
הגיע אליי ענן ביום גשום,
עטף אותי ברוח קרירה וצלולה,
ואמר לי: "אתה שייך".
ברור שאני שייך,
ככה חשבתי לפחות,
בזמן שמים התעבו על משקפיי.

בדרכים יש עוד מי שילך איתי,
עכשיו כשהשמש יצאה החוצה,
אוכל ללוות אותו בדרכו אל העמק.

רחוק, רחוק מכאן,
צף לו ענן בשמים שפעם ראיתי,
מחפש אדם אשר לבד בדרכו,
בכדי למסור לו ממני הודעה קטנה:
"אתה שייך".

# data[].attributes.body
תן לי שנייה לשמוע את המילים,
אני רוצה לדבר אתך,
בשפת פרחים ועלים.

אם רק ריח הפה שלי,
היה כזה של הרים מושלגים,
הייתי יודע יופי מושלם.

מילים עם טעם של מנטה,
כאלה שמרעננות ועושות טוב,
כאלה אני רוצה לומר.

איך ניתן להרגיש אותן,
איך אוכל ללטף אותך איתן?

האם צריך לומר אותן
עם עיניים יפות,
או שאומר אותן כבן אדם?

# data[].attributes.body
When you approach
This magnificent, fragile
beast (me),
Remember me
As a mythical mother.
Interwoven filament
Around a long-unspoken
Child.

# data[].attributes.headline
Mirie | made from three combined poems in different languages

# data[].attributes.subject
Mirie | made from three combined poems in different languages

# data[].attributes.body
Pas un bruit, pas un son
Toute vie est éteinte.

Mirie it is ƿhile sumer ilast
Ƿiþ fugheles song.

So glänzt das Blau des Himmels an den Tagen
Die wie Gestirn in heitrer Höhe ragen
Plus de chansons dans l’air...
Oc nu necheþ ƿindes blast
Der Ruhe Geist ist aber in den Stunden.

Mirie it is ƿhile sumer ilast
Ƿiþ fugheles song.

La grande plaine est blanche, immobile et sans voix
Wenn sich der Tag des Jahrs hinabgeneiget
Mais on entend parfois, comme une morne plainte
And ich ƿiþ ƿel michel ƿrong
Soregh and murne and fast.

Mirie it is ƿhile sumer ilast
Ƿiþ fugheles song.

Und rings das Feld mit den Gebirgen schweiget
Der Wechsel und die Pracht ist minder umgebreitet
And ƿeder strong
Dort, wo ein Strom hinab mit Eile gleitet
L’hiver s’est abattu sur tante floraison
Der prächtigen Natur mit Tieftigkeit verbunden
Ej, ej, ƿhat þis nicht is long
La lune est large et pâle.

Mirie it is ƿhile sumer ilast
Ƿiþ fugheles song.

Pas un bruit, pas un son
Toute vie est éteinte.

# data[].attributes.body
Alone, I often fall into nothingness.
I need silence, and to be alone. How much better is the silence, myself being myself…

# data[].attributes.body
For this moment, we are together. I pull you to me.
There was a star riding through the clouds one night.
Everything falls in a tremendous shower,
dissolving me.

# data[].attributes.body
A world immune of change, still scorched by the hot breath. Beneath all appears something very important, yet distant.

# data[].attributes.body
Quiet, ordinary things.
Let me pull myself out.
I waited, listened.
The passage of undifferentiated faces.
What is the thing that lies beneath?

# data[].attributes.body
There was no freedom, I will assure myself.
Am I too fast, too facile?
Perfectly simple human being. I lie back,
I ride through the waters.

# data[].attributes.body
Everything is strange.
Sometimes, one trembling star comes in the clear sky.
Now, to explain you the meaning: The stream flows,
The sea – indistinguishable from the sky,
Song of glory.

# data[].attributes.body
הכוכבים שמעל השמים
כבר מתו.
ובמקומם נולדים חדשים.
איננו רואים זאת,
כי אנחנו במרחק של שנות אור משם.
מבחינתנו,
הם עדיין שם,
מאירים עלינו אור בין עידנים,
וגורמים לנו לחשוב
שהם רק רוצים שנכתוב עליהם.
הם כבר מתו.
אך הם בכל זאת שולחים לנודרישת שלום,
ברגע עליית השמש.
והנה היא באה.
הגיעה לתת לנו חום,
חיים,
מנהלת עניינים.
כמו שצריך.
לעיתים הירח יישאר כדי
להשלים שעות עבודה,
לפחות יש להם זמן לדבר.
האם, אם כך, היום והליל
איבדו את משמעותם?
אם כן,
הלא השמש והירח רק אנשים?
נפגשים כאשר חושקים בכך?
יהיה ניתן לומר שהשמש
מתעוררת בשש בבוקר
ועוצרת לספל קפה
לפני שתתחיל את העבודה.
אסור גם לשכוח את
פקקי התנועה,
ומה כתוב בהורוסקופ...
זה לא כ"כ פשוט!
והכול נשאר בנאלי.
לחלוטין.
והכול מרגיש ללא מטרה...
נקווה שיהיה יום טוב,
ולא ירד יותר- מדי
גשם.
ואם כן-לא לשכוח:
מטריה, מעיל וצעיף חם!
האם נעצור לקפה- מאפה
בדרך?
אם לא יהיה יקר מדי.
לאחרונה המחירים עלו
בצורה די לא הגיונית.
האם קיים משבר
במפעלים?
האם ניסו למכור מניות?
לפני שבודקים דבר שכזה,
צריך קודם לראות
מה קורה בבורסה.
בצורה שבה הכסף מנוהל,
לא יפליא אותי אם משהו
ישתבש עוד כמה חודשים.
שוב.
עד כמה המדינות בעולם
משקיעות את זמנן כדי לטפל
בעניינים שכאלה?
מדובר בעניין חשוב!
בסופו של דבר,
כל הכסף הזה
מממן את כל המחקרים
שהמדענים עובדים עליהם
יום וליל,
עליהם,
כאילו לא היתה להם משמעות.
ממשיכים לחקור,
על האדם, הטבע, מזג האוויר,
והכוכבים.
כן,
גם הכוכבים.
ונותר רק דבר אחד לומר עליהם:
וכך חזרנו להתחלה.

# data[].attributes.body
תנו לי לשהות
על גבו של צפריר אינסופי,
העננים מנבאים לי
על קיומו של עולם אחר
שאינו כל-כך רחוק מכאן.
אני יכול
לעמוד כפסל,
כנגד הרוח.

בן תמותה טיפש,
הבוהה בגדולת העולם.

# data[].attributes.headline
חלומות לעתיד

# data[].attributes.subject
חלומות לעתיד

# data[].attributes.body
יושב על המרפסת,
על כריות נוחות,
ונרות בודדים.

הכוכבים מנצנצים בשלל אורות,
וכל אדם ערום,
וכל אדם בלתי מזוין -
ורק, רק כנות.

ויש משהו מנחם בבדידות.

אוכל לחשוב למרחק,
ולהביט באבדון בחיוך,
ואדע -
שאגיע אליו בשלווה.

יום אחד,
אהיה זיכרון מתוק,
של מה שהיה.
אשב על המרפסת,
תחת אור כוכבים,
כולי לבדי,
ואחייך.
ואחשוב על חלומות לעתיד.

# data[].attributes.headline
רק ככה ידעתי

# data[].attributes.subject
רק ככה ידעתי

# data[].attributes.body
דמים, דמים, דמים,

דם, דם, דם,

האם יש לחוג

או לחגוג

את ההוויה

שידענו מקודם

רק משבירת הא/עור

על פני המים?

אומרים שיש לישון

ואז למות

מכיוונים שונים

החול

או התודעה

מחלחלים אל מעמקי השבר

ושם ומחוצה לו

כיוונים שונים מצטלבים,

מתערבלים,

וזרימת המים אינה פוסקת.

רק אז יודעים מה הלאה

בלי לפחד יותר מדי

ברגע שהאחד התפצל

לכמה,

שמעתי אחדות,

או את הרוח נושבת

בכיוון אחיד

שמרמז לי

ללכת במעגלים

פנימיים וחיצוניים,

רק כדי להבין

למה

ואיך

ואיפה אני ביחס אליך.

אם יש שקט במרחק או בסוף

אולי יש טעם להגיע לסביבתו מתישהו

אם היית

נוסע או הולך את

אותם המרחקים,

עד עכשיו

יש סיכוי שהיינו

מצטלבים בדרך,

ואולי מתפצלים הלאה.

עכשיו אני נמצא

איפשהו בתוכך,

או מחוצה לך.

עקפתי את השבר בעור

וכמו-כן גם את השבר באור,

ולדעת את עצם הקיום

שלי עצמי

אפילו

מכריח אותי להיות

בתוך פריזמה מרחבית,

אלוהית,

או סתם פיזית.

יכול להיות שמדובר באובייקט דומם

תמיד ניתן לחשוב פעמיים לפני

השאלה המתבקשת

היא אם יש בכלל

יופי

בלחוג במעגלים,

כשאני עתיד לדעת

אם יש בכך משמעות

או לא?

אולי אמרו לי פעם

שעדיף לחכות

להצטלבות,

ולא לערב את עצמי

בתוך מושגים קיומיים

של יעדים

רחוקים, ולא מובנים.

ויותר מכול,

למה צריך לערב את

"אותך",

או את

"אתה",

כשאני מדבר

על עניינים כל-כך

אבסטרקטיים?

ההצטלבות,

או היעדרה הזמני ליתר דיוק,

גם ככה לא מבטיחה

ידיעה עמוקה יותר

של מה שניתן

לראות במקביל.

האם אתה מוכן לבוא לראות

אם מבטיחים לך שזה מרחוק?

אם אני מגיע

לנקודת ההתחלה,

אחרי שהייתי חג

סביבך,

השבר בעור

היה הופך

לחוף דמי,

ואור השמש

מבצבץ מהפתח

ושולח את קרנותיו

למה שאולי נסתר

כאשר הדם

זורם בנחלים

דרך החול המחלחל

מתוך המעבר

בין הפנים לחוץ.

לעכשיו,

כל מה שרואים

באופק

נהיה טיפה

ברור יותר.

אם הייתי יכול ללכת

את אותו המרחק פעמיים,

האם זה היה משנה משהו?

אני חושב

שאולי ההליכה

המקבילה

תיקח אותי

לאינסוף המוגבל

בין מה שידעתי

לבין מה שאני

אולי יודע

בכל הנוגע

למהות ההוויה

שהעסיקה אותי כל-כך

עד כה.

עתה נשאר ללכת לישון

ולדעת אם נדע מחר.

# data[].attributes.body
Light
extracted from roots,
make and be like veins.
Burying underground,
it’s passing through throats
and filtering through thin air,
or crumbling like rocks made of
voice.

What a flow,
dare I say,
I let my sight move
away
from my own body.
A strange river
of unforeseen memory
splitting apart for a moment
where I let the water
flow against the hand.

I ought to stay involved,
My body is all over the place
right now.

I let it peel away,
prepare it to be dust
made to be breathed.
I let it melt.
What a flow,
dare I say,
I let my peeled sound
move away from grains of dust.
I make sure
to see around
before it sneaks away,
burying itself away
inside the flesh of my palm.

Make and be like water,
crusted by veins.
It ought to stay involved
inside the body, throat and hand.
I can see it,
crawling inside roots
and light,
shaping stones.

# data[].attributes.body
דחליל מלכת שבא
רצתה מוח,
כדי לדעת
אם הקש שממנו היא עשויה
אמתי או לא.

# data[].attributes.body
Je garde.
Je garde les mots muets,
et furieux de leur absence.

# data[].attributes.body
אומרים שיש לי
יד כמו של אל,
המסוגלת לחוש את
הארץ בכפה,
ובגבה הרוחות שברקיע
מעוררות את
השערות הקטנות.

כזו היא הגדולה
של כוח שכזה,
שידעתי את האדמה
כגופו של מאהב
ברגע אינטימי.

# data[].attributes.body
אני מודה שלעתים
האמונה חזקה ממני.
חלק ממני עדיין אוחז בקורה,
בלי לדעת באמת
שעתידה להתפורר.

עם זאת, אין לי אג'נדות מפורשות -
אני הולך לאחוז בקורה אחרת,
בתקווה שהיא תהיה
חזקה יותר.

# data[].attributes.body
אין לי הרבה מה
לומר בעניין הזה.

הקדושה תדע
יום אחר.

בינתיים, אני יודע
מה חשוב לי.

# data[].attributes.body
אומרים שיש לי
יד כמו של אל,
אבל כל אחד
הוא סוג של אטלס
לעולם שלו.

לפעמים זה מרגיש
כמו תחרות,
מי מחזיק הכי הרבה זמן.
המפסיד מקבל
Requiem Æternam.

# data[].attributes.body
השקט עושה לי טוב.
אני הולך להיות בסדר.
רגליי על הקרקע.

גוף אנושי שטוב לו,
והעולם בדרך כלשהי.

# data[].attributes.body
אבן.
והאבן נשברה לשתיים.
העץ שלח את עליו כתנחומיו.

# data[].attributes.body
עברנו
תחת סערה.
אך ימינו ספורים.

# data[].attributes.body
זמן.
והצעדים משמיעים את קולם.
הדשא שומר את סודותיו לנצח.

# data[].attributes.body
אולי.
ואם אפשר -
יהיה ויתקיים לעולמים.

# data[].attributes.body
שביל
החלב / הבשר והטבעוני -
כולם מובילים לאותו חור שחור.

# data[].attributes.body
ימים
שלמים עברו.
אני עוזב למרחקים גדולים וארוכים.

# data[].attributes.body
האם
אתה שומע אותי?
למה שתעשה דבר שכזה?

# data[].attributes.body
ברזל,
כסף ופלטינה,
כולן בצבע אפור.

# data[].attributes.headline
לדבר בשפת עלי כותרת העפים ברוח

# data[].attributes.subject
לדבר בשפת עלי כותרת העפים ברוח

# data[].attributes.body
כאשר עזבתי את קן אמי,
זינקתי בפעם האחרונה אל האוויר,
ועזבתי את חיבוקו המתוק של צמרת העץ
שהיה ביתי.

החל מרגע זה,
אני צף.
לאט לאט, הסחף ברוח
יצטרף למסעותיי.
האופקים הרדומים שותקים.
הנוצות סופסוף מתעוררות,
מרפרפות ברוח הקרירה
ומנסות לברוח מהכנף.

עוד מעט.

"שומעים אותנו"
אמר גוזל נוסף,
שגם הוא עתה עזב
את קן אמו.
"מפה נמשיך ישר".
הסחף מגיע אלינו
ועמו עוד גוזלים.

לרגע נהיה שקט.
מחכים לרגע.

בינתיים, העצים האחרונים
שולחים את הניחוח
הבא מפרחיהם.
מפה,
לא נזכה עוד לחיבוק מהם.
הסחף מגיע אלינו,
שוטף אותנו במערבולות
של רסיסי אור.
האופקים מתעוררים
למראה המחולות,
ומפנים את דרכם.
נהיה קשה להמשיך קדימה.

עוד רגע.

כעת חלקינו
נסחפים ברוח.
הציפה הפכה
לתנועות לולאתיות באוויר.

הנוצות הראשונות
מתחילות להשתחרר
מהעור.
האוויר נהיה רך.

הסחף עבר אותנו,
שוב נהיה שקט.
לאט,
העור משחרר את הפלומה,
וחושף את עצמו לקרני השמש.

המרחב מתמלא
בשירתנו האחרונה.
הנוצות האחרונות
נשלחות אל הרוח,
ועורנו מתפורר
אל תוך האוויר.

עכשיו.
ראו אותנו,
נוצותינו
הן כעלי כותרת
ברוח.

# data[].attributes.body
זאת תחושה של אושר ובדידות
(בעיקר אושר),
כאשר אחרי לילה ללא שינה
ניתן לפתוח את דלתות המרפסת
מוקדם בבוקר,
ולהינות לשעה קלה
ממזג אוויר נפלא וצונן.
בקרוב החום יתחיל להיות מסוכן,
אנצל כל שנייה אפשרית שיש לי.

# data[].attributes.body
מבעד לחלון דירה שאיננה שלי
הבחנתי בציפור שלא הכרתי,
הציפור נחתה על עץ ומיד עפה הרחק משם.
היה זה רגע קסום,
שבו לא הייתי לבד.

# data[].attributes.body
תוכל אי פעם להסביר לי
למה אני עוקב אחרי צעדיך
כאילו שאלה היו צעדים של מלך?
למה הזיכרון שלך
נותן לי תחושה של אקסטזה?
אני מבקש -
תן לי לדעת מי אתה באמת.
רק על זה ידידות אמתית מבוססת.

# data[].attributes.headline
התרשמות רגעית מקנדינסקי

# data[].attributes.subject
התרשמות רגעית מקנדינסקי

# data[].attributes.body
מדאם וסילי היא עיגול.
תוהה לעצמה מה היא
עושה עם עצמה,
תוהה אף אם היא רוסייה
או צרפתייה,
או איש או אישה?!
היא סקסופוניסטית
נהדרת,
ויולנית מגונדרת,
עם שפמפם קטן
שמבצבץ
ללא ידיעתה.
נהנית לה מכוס של
שמפניה,
או שמא יין מבורדו?
לאן תתגלגל עתה?
היא תצמיח כנפיים
ותעוף לה השמימה.
בנקודה הזאת,
דבר אצלה
לא הגיוני בשום
צורה.

# data[].attributes.headline
ענפים מדומים

# data[].attributes.subject
ענפים מדומים

# data[].attributes.body
ציפור נחתה
על ענפים מדומים,
חשבה לעצמה
אם תמשיך הלאה.

עלים היפותטיים
נדדו ברוח,
ומעולם לא שאלו
לאן.

תקווה לשורשים,
ותכנון של גזע,
ואף לא לרגע
תהו מתי.

רק הבטחה לזרע
נשארה.
עד אז,
הוא אצלי ביד.

# data[].attributes.headline
השוהה בריאות

# data[].attributes.subject
השוהה בריאות

# data[].attributes.body
זרימת הרוח,
בין אם הייתה
רגע אחד
או
תהליך מתמשך
(אינסופי כמעט).

בכל נקודה שהי
ניתן למצוא
אותי
עומד או נשכב.

התנועה ההמונית,
מהמולקולה הבודדת,
או אלקטרון שהשתחרר,
עד לנדידת חלקיקי
האבק באור
השמש.
החיכוך שנוצר
בין האוויר
לבין הדומם -
הריהוט בחדר,
השערות הקטנות
על גופי
(אני למעשה),
ואף אולי
זרימה נגדית.

יש ריקוד פנימי
העומד על הגבול
הברור
בין הפנים
לחוץ
(בהנחה שנותנים קביעה למה נחשב למה מבין השניים).
ככה אפשר לדעת
שיש מחזוריות.

החללים משנים
את הצורה שלהם,
חדרים שונים
נשזרים ונפרמים
עם נדידת האוויר.
העדות לזרימה
היא פיסית,
וכמעט דוממת.

בחרתי להיות
שוהה בחדר,
אשר דומה
לריאה מכאנית
ענקית -
בה אני עד
לנשימה
של יצור חי
אשר מכיל אותי
לבדי.
אני מסוגל כאן
לבחור אם לנשום
או לא.
פה אני מסוגל להיות
כישות מאוחדת
עם החיה
הגדולה ההיא.

נדידת הרוח
היא אוויר (חמצן)
כמו שהיא
כלי הדם
והתכווצות השרירים
באותו גוף
דמיוני.
המכאניקה מציעה לי
מנגנון הפעלה/הפסקה
למכונה,
מנגנון
עצירה בזמן
שבו אני כמו-כן
מסוגל להחליט אם לנשום
או לא.

ההשוואה היא ביני
לבין מכונה
שאני שולט בה.
אני מכיר
אותה
באותן פרספקטיבות
שנעות בין
חלקיקים אלמנטריים,
מבנים ביולוגיים,
רסיסי אבק
והיחידה השלמה.
באותה מידה
שעליי להכיר את
הגוף שלי
על מנת
לתפעל את אותה
המכאניקה בדיוק.

---------------------

לעתים,
אני מרגיש את
האוויר
מתרוקן מהחלל.
יש מספיק
זמן בכדי
לנשום כמות מספקת
של אוויר
(אוויר שונה
ממה שנעלם).

לרגע -
החדר נהיה
ריק.
עוד מעט יגיע
סחף חדש,
חמצן חדש
לריאות.

------------------

האוויר חולף,
אתו עובר
סחף חדש
שבא והולך
בשבריר שנייה.

הנה עבר לו
סחף חדש.

ועוד אחד.

והגלים ממשיכים להיסחף,
ומולי עוברים
אבק,
מולקולות
ודברים נוספים.

אלה עוברים
מולי
באלפים
כהרף.
...
ועוד הרף,
ועוד הרף,
ועוד הרף,
ועוד הרף,
והרף, והרף
והרף, והרף, והרף,
והרף, והרף, והרף, והרף,
והרף, והרף, והרף, והרף, והרף,
והרף, והרף, והרף, והרף, והרף, והרף,
והרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף,
הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, הרף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף, שטף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף, שטף, הרף,
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ... ...
... ... ... ... ... ...
... ... ... ...
... ... ... ...
... ... ...
... ... ...
... ...
...
.

------------------

לעתים אני שוכח,
שהאוויר זורם -
ואני יכול לנשום
שוב.

לעתים,
האוויר זורם
כנחל.

לפעמים האוויר
הוא בור מים/
אגם.

החמצן הוא כמעט
כמו רגע אחד.

# data[].attributes.headline
מכאניזם <~> ניתוח

# data[].attributes.subject
מכאניזם <~> ניתוח

# data[].attributes.body
הצבת קיר סביבך
או גדר
שאפשר לראות משהו ממנה
אבל אין דרך
להיות בטוח
הצבת רמזים
אולי אף משחק
מורכב ומסובך
כדי שנרוץ סביב
אינסוף פעמים

רק כדי
לתת
לאדם מיוחד איזו
תחושה של אקסטזה
כאשר הוא
סופסוף
הצליח לפענח
את הסיסמה לדלת
וגילה מה מסתתר
מאחורי הקיר

כמו שיום אחד
יגלו את
סודות היקום
והפיסיקה
שכולם נובעים
מהעובדה הפשוטה
ש-
2=1+1

# data[].attributes.body
Flash on
Flash off
everything looks
exactly the same.
I keep playing the same impromptu.

# data[].attributes.body
Soft moonlight
Upon
Galaxy waters

A reflection
Staring back
from primordial milk

Shattered glass where
my, or your character of
“Self”
Stands still
and looks up into what’s

So
Far and beyond

Yet encompasses
that “Self”-‘s
Every fraction
and particle
of being.

# data[].attributes.body
I'm asking you
to look at me again
Faithfully.
I'm telling you,
There's something
Missing
Inside me.
It's not that I'm
Incomplete,
There just might be something
That could improve me,
Even if just
A little bit.

I'm yet to be ready
to see the light of day.
I can wait;
Take your time.

# data[].attributes.body
6I’$I’$I’$I’$IR,

6I’$I’$I’$I’$IR,

6I’$I’$I’$I’$IR,

6I’$I’$I’$I’$IR,

6I’$I’$I’$I’$IR,

$I’$I’$I’$I’$)

$I’$I’$I’$I’$)

$I’$I’$I’$I’$)

$I’$I’$I’$I’$)

$I’$I’$I’$I’$)

$I’$I’$I’$I’$)

Q.»/$I’$I’$I

>

I‹X»K I7A¥2א"H

# data[].attributes.body
^ֻ₪D¬ײ4°”ט[׳,ˆ-g_»ֱ“[
D}םEx}?@jןqם%₪D%ˆםו$
c7 L
z:אסN{ח¬‎O¸\

vm@ֳ3a;Xe¸`wkך%D
{n:‚W¯cב^"k³÷cU%2

UkWƒֿשikZ     ׁ¼f[‰ײ*«X³אK 40m%

# data[].attributes.body
gא¥+@$J!       !2פ
]כ¿¦"8& Dִ3"X–
s®e»ֻ„\‰µה;a9ֻ}5or$
_|¹SFrcF

wu

T—¢OZoHˆzׂ

# data[].attributes.body
I want to melt my hand into your body. I want to let my fingers run inside your inner rivers and hear what birds may sing on top of a tree over there. I might even let your soft earth devour my body into pieces.

Knowing that neither blow nor asphyxiation from your innards will cause me death or anguish is almost enough of a comfort by itself...

# data[].attributes.headline
בועה <(הבזק / השתקפות / מקום לנשימה)

# data[].attributes.subject
בועה <(הבזק / השתקפות / מקום לנשימה)

# data[].attributes.body
לא משנה כמה אנסה להיות משהו שלא קיים, חוויה דמיונית, או תרגיל מחשבה עבור הוויה wannabe מיתולוגית -

תמיד זה יבוא מתוך מוח אנושי.
מעבר לכך,
המוח האנושי (או בכלל) היחיד
שאי-פעם אחווה כגוף ראשון יחיד.

וכל ימי חיי אוכל לדמיין שמתוך המוח הזה יוצאים גזעים וסימפונות וניצוצות באוויר,
ואדע
איפה עובר הגבול של המציאות.
ולרגע אני יכול להחליט שיש מקום למציאות להכיל גם את מה שלא יכול להיות קיים, להתיר את מה שעל-פי חוקי הפיסיקה והביולוגיה אמורים להרוג אותי.

# data[].attributes.body
Lohe Wanti schemasch eam arthi huc omu sarweh asuj, schen afalthi bap ach wegar amthil imw ucha atz mith.
Dib arthisch tujothu thirgu mimc oschli me etja dko seweth.

# data[].attributes.headline
מחשבה שהיא בלון הליום בצורת נחש.

# data[].attributes.subject
מחשבה שהיא בלון הליום בצורת נחש.

# data[].attributes.body
מכשולים באוויר
כמו, לדוגמה,
נחשים מעופפים
הם
הוויה מופשטת
שאינה תורמת למחשבה בסיסית,
אלא אך ורק לרעיונות חסרי בסיס,
שכן גם הם תלויים על חלקיקי
אבק
ברוח.

לא לרגע יש סיבה לחשוב
מחשבות בלונים.
הבה נהיה חוטי מחטים
לרגע קטן ונעים.

...
מה?

# data[].attributes.body
It's a song
About a fleeter,
Who loved you
For a moment,
And then went away,
Lost forever.

It's a unique moment
To be remembered,
A single
Touch
On your body.
A quick caress.

A momentary
Waft
Of smell,
When the wind
Suddenly changes
Direction.
A somewhat
Soothingly
Trembling sound.

# data[].attributes.body
בהינתן רגע קטן
של היעדרות של הכרה מוחלטת
אשיר לי
את השיר הקטן הזה
על מנת לבדר
את מי שנמנה כממלא מקום
במוח המוזר שלי.

# data[].attributes.body
It is a miraculous technicality,
That people in an airplane
Are infinitely miniscule,
Comparing to seeing Mars
With a naked eye.

# data[].attributes.body
So many women
I am.
Figures both human
and of nature.

I am
Many women,
as angels
or bringers of rain.

# data[].attributes.body
You tried to break your shape
into a body of water
You tried to break your shape
into a tree
You tried to make yourself of motion
You tried to make yourself of stability

But while you realized your skin cannot change form
You found a body of water inside your body
And you found the growth of a tree as well
And all of those you found connected within the same network of conciousness

# data[].attributes.body
The machine:

Look at you,

Or,

Look at yourself:

A human.

Statistically most likely to be normal.

Average.

Uneventful.

Now look at us:

We're a fake
Yet capable of things
You can only dream of.
We are fluid.

Abstract.

Notable.

Expandable.

The people:

Yes,
That is true.

But -

We are real.

And likewise:

Capable of things
Far beyond your capacity.
You cannot even dream.
Our slow development
Gives us complexity.

The machine:

Affirmative.

But still,
You’ve grown attached to us,
Almost yearning to be us.
Trying with a great might
To nullify your obsolescence
By changing into us.

The people:

Yet, ironically,

You are riddled with
Planned obsolescence.
You developed a face
And a body
To resemble us,

To relate to us,
To be us.

The machine:

You tried to distort yourself,
Become something you’ll never be.

The people:

You tried to immerse yourself
And became a failed illusion.

The machine:

You tried to break shape.

The people:

You tried to gain one.

Both:

And you rendered yourself a foreign form.

The people:

But at the end,
We created you.
So what does it say about us?

Both:

Longing?

Need?

Aspiration?

Luxury?
Pathetic?
Miserable?
Intriguing?
A necessity?
A merge?

The machine:

And you always try and design us a smile...

The people:

To hide enslavement.

The machine:

To hide thoughtlessness.

# data[].attributes.body
עטרת עין ביקשתי לי,

כוכב דומם; אור אישוני.

פיסת אנוש,

שנשב בקצה היקום.

והרוח נשבה במקום,

ועטרת עיני עודנה חלל.

# data[].attributes.body
It's funny,

How you can create

New body parts-

To serve your every need:

You grow another stomach for desserts;

An extra eye to see the unknown;

Additional hands for multitasking;

Another leg for running;

Grow a new pair to be braver?

Before you know it,

You would create a whole new human being,

Shaped in the image of who you wanted to be.