# data[].attributes.headline
група гьорлз

# data[].attributes.subject
група гьорлз

# data[].attributes.body
тимошенко

гарькава

усачова

константинова

# data[].attributes.headline
Лазаренко, Панченко, Петлюченко, Кушнір

# data[].attributes.subject
Лазаренко, Панченко, Петлюченко, Кушнір

# data[].attributes.headline
Ломакіна Аліса

# data[].attributes.body
Ломакіна Аліса Кузьменко Олександра Назарчук Дарина

# data[].attributes.headline
ІвановРевенко

# data[].attributes.body
Іванов

Ревенко

Костюк

Крупій

# data[].attributes.headline
Кукуруза Ніколь, Нещерет Ольга, Ковальчук Уляна, Кіблицька Дарʼя 

# data[].attributes.subject
Кукуруза Ніколь, Нещерет Ольга, Ковальчук Уляна, Кіблицька Дарʼя 

# data[].attributes.headline
Краєвський ДПоп

# data[].attributes.body
Краєвський Д

Попович Я

Крикунов С

# data[].attributes.body
Лісневьский

Гончарова

Бистров

Єрмаков

# data[].attributes.headline
Найпопулярнішими видам

# data[].attributes.body
Найпопулярнішими видами спорту в ці роки була легка атлетика, футбол, плавання, баскетбол та гімнастика. Переможцями перших Олімпійських ігор сучасності ставали, як правило, атлети США, Великої Британії, Франції, Німеччини, Швеції. З 1924 р. регулярно почали проводити й зимові Олімпійські ігри. Після приходу нацистів до влади відбулась Олімпіада 1936 р. у Берліні, яку

Гітлер оголосив «великим успіхом арійців» та використовував для нацистської пропаганди. У 1917 р. у Канаді виникла одна з перших професійних спортивних організацій - Національна хокейна ліга (HXJI), що поєднувала у своїх лавах хокейні команди США і Канади. Вони грали за Кубок Стенлі, заснований ще в 1893 р. генерал-губернатором Канади лордом Стенлі. Спортсмени тренувалися, змагалися у вільний час , без якоїсь нагороди , цим відбувався розвиток професійного спорту.

# data[].attributes.headline
Велика Вітчизняна війн

# data[].attributes.body
Велика Вітчизняна війна стала чи не найбільш плідним для радянського кінематографа часом. У час Першої світової війни розвиток європейського кіно був перерваний, але в США кіноїндустрія почала швидко розвиватись разом з появою Голлівуду.

Під час Другої світової війни, кінематограф Великої Вітчизняної війни став часом героїв і генїв. За чотири роки зʼявилися сотні ігрових і документальних картин, короткометражок і, звичайно, унікальна хроніка, по якій сучасне покоління і памʼятає про страшний воєнний час

# data[].attributes.attachment_link.title
Кінематограф Великої Вітчизняної війни: час героїв і геніїв - ТАСС

# data[].attributes.attachment_link.description
Багато істориків визнають, що кінематограф військових років був одним з найбільш вільних за всю історію радянського кіно

# data[].attributes.headline
На зльоті було прийнят

# data[].attributes.body
На зльоті було прийняте рішення про активізацію боротьба з фашизмом і

мілітаризмом у спорті. Зліт призвав бойкотувати підготовку і проведення Олімпійських ігор у Берліні в 1936 р.

В Антверпені (Бельгія) відбулася ІІІ Всесвітня робоча олімпіада, названа святом єдності робочих спортсменів усіх країн. На Олімпіаду їздила велика група радянських спортсменів. Це був тріумф радянського спорту, майже по усіх видах призові місця. Особливо слід зазначити абсолютну чемпіонку по спортивній акробатиці Марію Тишко, що почала займатися спортом у Краснодарському клубі "Комсомолець". Олімпіада в Антверпені була останнім великим спортивним змаганням робітників.У період між двома світовими війнами Червоний спортивний інтернаціонал був єдиною міжнародною спортивною спілкою, яка вела активну боротьбу за створення єдиного фронту перед загрозою посилення фашистських і реакційних тенденцій і підготовки нової імперіалістичної війни. У своїй діяльності ЧСІ керувався рішеннями Комінтерну і працював з усіма масовими організаціями трудящих.

З досягненням організаційної єдності і зміцнення об’єднаних національних робочих спортивних спілок у капіталістичних країнах відпала необхідність в існуванні ЧСІ та ЛСІ, які пізніше були ліквідовані. На базі цих організацій у 1946 році був створений Міжнародний робочий спортивний комітет (КСІТ).

# data[].attributes.headline
Кіно в часи першої та другої світової війни 

# data[].attributes.subject
Кіно в часи першої та другої світової війни 

# data[].attributes.body
Кінематограф у роки Першої та Другої світових воєн (1914-1945) відігравав важливу роль у військових та післявоєнних роках.

У час Першої світової війни розвиток європейського кіно був перерваний, але в США кіноіндустрія почала швидко розвиватись разом з появою Голлівуду.

Під час Другої світової війни, кінематограф Великої Вітчизняної війни став часом героїв і геніїв. За чотири роки зʼявилися сотні ігрових і документальних картин, короткометражок і, звичайно, унікальна хроніка, по якій сучасне покоління і памʼятає про страшний воєнний час.

Війна стимулювала розвиток нових кінотехнологій, таких як кольорова плівка та панорамні формати. Це розширило можливості кінематографістів та зробило фільми більш видовищними. А також стимулювала розвиток кінотехнологій, таких як зйомка з літаків та покращення звуку.

Ідеологічна сила кіно прекрасно усвідомлювалася і радянською владою, і самими кінематографістами, які розуміли, що народ необхідно не тільки інформувати про те, що відбувається на фронті та надихати на

перемог.

Цей період подарував країні і світу такі шедеври, як "Веселка" Марка Донского, "Розгром

німецьких військ під Москвою" Леоніда Варламова та Іллі Копаліна, "О 6 годині вечора після війни" Івана Пирʼєва, "Жди мене" Олександра Столпера, "Два бійці" Леоіда Лукова,"ван Грозний" Сергія Ейзенштейна і

безліч інших фільмів, які увійшли в історію вітчизняного та зарубіжного кінематографу

# data[].attributes.attachment_link.title
⚔️ Фільми про Першу світову війну

# data[].attributes.attachment_link.description
Пропонуємо вашій увазі добірку видатних фільмів про Першу світову війну.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
РОЖЕВІ ОКУЛЯРИ TV

# data[].attributes.attachment_link.title
Легендарна історія ОЛІМПІЙСЬКИХ ІГОР. Орися Волівендер / Тема програми: ВСЕ ПРО Олімпійські ігри

# data[].attributes.body
Нещерет

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розвиток спорту в Європі в міжвоєнний період

Вступ .......................................................................................3

Розділ 1. Тенденція розвитку Європейської фізичної культури між світовими війнами......................................................6

1.1. Міжнародний робітничий спортивний рух

( 20-ті роки ХХ ст..).............................................................7

Розділ 2. Особливості розвитку спортивного руху у Франції та Італії.......11

Розділ 3. Фашизація спорту в Німеччині...........................................16

3.1. Ігри ХІ олімпіади в Берліні..............................................19

Висновки.................................................................................22

Додатки ...................................................................................25

Список використаних джерел та літератури......................................34

Фізична культура і спорт в капіталістичних країнах в період між двома світовими війнами розвивається в умовах загальної кризи капіталістичної системи.

Після першої світової війни буржуазний спортивно-гімнастичний рух був підпорядкований меті військово-фізичної підготовки молоді, а також її ідеологічному вихованню. В той й же час, у капіталістичних країнах значно зростають масштаби спортивного руху - збільшилась кількість спортивних і гімнастичних організацій, клубів, спілок. Все це було наслідком виключного інтересу до фізичного виховання і спорту з боку буржуазії, яка за допомогою спорту намагалась відволікти трудящих від класової боротьби, нав'язати їм свою ідеологію і послабити тим самим зростаючий революційний рух[5, с. 24]. Тому буржуазія полегшує доступ трудящої молоді у свої спортивні клуби. Створює нові спортивні об'єднання, не шкодує коштів на будівництво спортивних споруд. Панівний клас розумів, що через численні спортивні організації, які знаходились під його впливом, за допомогою цікавих і захоплюючих форм спортивної діяльності, вона має широкі можливості для проведення військової та ідеологічної обробки населення.

Якщо проаналізувати в цілому розвиток фізичної культури і спорту у розвинутих капіталістичних країнах, то можна дійти висновку про достатньо високий рівень їх розвитку, особливо широко розвивалися його теоретичні основи.

Тенденція розвитку Європейської фізичної культури між світовими війнами

Перша світова війна поклала початок загальній кризі капіталістичної системи. Загострення протиріч капіталізму у всіх областях громадського життя, посилення класової боротьби, ріст революційного і національно-визвольного руху вплинули на розвиток фізичної культури і спорту в міжвоєнний період.

Нова історична обстановка, що виникла в результаті перемоги Жовтневої соціалістичної революції в Росії, сприяла розколу світу на дві протилежні системи - капіталістичну і соціалістичну. Це привело до утворення двох різних напрямків в області фізичної культури і спорту - соціалістичного і буржуазного, що стало головною особливістю розвитку фізичної культури і спорту між I і II світовими війнами.

Європейський спортивний рух знаходився в 1914 році на порозі свого розвитку. Хоча проведення міжнародних зустрічей спортсменів, створення міжнародних федерацій по видах спорту, олімпійські ігри мали місце на рубежі століть.

Перша світова війна, що почалася в Європі, порушила сприятливий розвиток міжнародних зв'язків. Останні великі міжнародні легкоатлетичні змагання відбулися 4 серпня 1914 році, тобто в той час, коли вже почали лунати перші постріли[15, с. 84].

За кілька тижнів до початку війни спортивна громадськість відзначила в Парижі 20-річчя утворення міжнародного олімпійського товариства. Під час торжеств багато говорилося про заповіти древніх греків, про мир.

Красиві слова так і залишилися порожніми фразами.

Після початку I світової війни в німецьких газетах говорилося про можливість проведення Олімпійських ігор у Берліні в 1916 році, однак незабаром німецький оптимізм згас. Спортивне життя в Європі майже згасло. Вкрай рідко проводилися змагання в Європейських країнах, тому що спортсмени змушені були надіти на себе військову форму. Скинення царату в Росії викликало небувалий підйом міжнародного пролетаріату. Революційне полум'я перекинулося на багато країн, насамперед на Німеччину й Австро-Угорщину. Навесні 1917 року в Англію, у Франції прокотилася хвиля страйків.

Підсумки Жовтневої революції вплинули на подальший розвиток, у тому числі й в області спорту.

Імперіалістичні держави були єдині в ненависті до Радянської держави. Результатом якої стала ізоляція радянських спортсменів - "санітарний кордон проти комунізму", - яка продовжувалася аж до 1946 року, тобто весь міжвоєнний період.

Міжнародні зв'язки спортсменів Радянського Союзу були обмежені зустрічами зі спортсменами різних робочих спортивних організацій. Важливу роль у цьому зіграло утворення в 1921 році в Москві Червоного спортивного інтернаціоналу[15, с. 96].

У 1913 році в м. Генті (Бельгія) була розпочата спроба створення Міжнародного робочого спортивного центру, куди увійшли б керівники спортивних союзів Німеччини, Франції, Бельгії, Австро-Угорщини.

Намагаючись не допустити розвитку революційних подій, буржуазія всіх країн шукає засоби відволікання трудящих мас, і особливо молоді, від політичної діяльності.

З цією метою буржуазія використовує профспілкові, релігійні, молодіжні організації. Все більше розповсюдження отримує скаутизм. Міжнародна скаутська організація у 1927 році нараховувала більше 1,5 мільйона юнаків.

Церква також використовує силу спорту на молодь. Створюються релігійно-спортивні спілки у Німеччині, Італії, Франції, Бельгії, Голландії. У 929 році вони були об'єднані у єдиний католицький спортивний інтернаціонал.

Процес оформлення міжнародної робочої спортивної організації проходив у складній обстановці розколу в робочому русі. Наявність II, опортуністичного, реформістського Інтернаціоналу і III, комуністичного Інтернаціоналу обумовило виникнення двох центрів в управлінні спортом у світі [19, с. 71].

У 1920 р. у Люцерні (Швейцарія) відбувся конгрес робітників спортивних організацій Німеччини, Австрії, Франції, Бельгії, Угорщини Фінляндії й інших країн, на якому був затверджений Міжнародний робочий союз спорту і фізичного виховання - Люцернський спортивний інтернаціонал (ЛСІ) [15,с. 97]. Керівництво у ЛСІ очолювали німецькі, австрійські і бельгійські представники. Керівники ЛСІ - соціал-демократи, проводили політику відмови від революційної боротьби і збереження політичного нейтралітету. Боячись революційного впливу радянського фізкультурного руху на робочі маси, радянській державі було відмовлено в прийомі до цієї організації.

У спортивних робітничих організаціях Франції, Італії, Норвегії, Іспанії, Болгарії та інших країн також відбувався складний процес відокремлення. Створювались опозиційні течії, які виступали проти дискримінаційної політики по відношенню до Радянського Союзу. Певна частина робітників-спортсменів капіталістичних країн шукали нові шляхи об'єднання. Центром їх уваги став молодий радянський фізкультурний рух[12, с. 104].

До 1926 року були підписані угоди про співробітництво з 75 країнами, що передбачають проведення спортивних змагань, обмін делегаціями і т.д.

Протягом всього міжвоєнного періоду між ЛСІ і ЧСІ велася завзята політична й ідеологічна боротьба. Таким чином, у світі утворилося два міжнародні робітничі спортивні інтернаціонали, що принципово розрізнялися по своїм цілях і задачах. У більшості країн були організовані їхні спортивні секції. Одні з них знаходилися під впливом ЛСІ, інші - ЧСІ. Основні секції ЛСІ складали робочі спортивні організації до фашистської Німеччині й Австрії (більш 1 млн. чол.). ЧСІ головну опору мав в особі радянського фізкультурного руху і секції в 70 країнах світу.

Протягом всього періоду між світовими війнами ЧСІ вів боротьбу за встановлення єдності у міжнародному робочому спортивному русі. ЧСІ вважав необхідним об'єднання робочих спортивних організацій в одному інтернаціоналі.

З 1922 року спортсмени ЧСІ проводили зустрічі у Франції, Німеччини, Фінляндії, Москві.

У 1925 році Люцернський спортивний інтернаціонал організував I спортивну робочу Олімпіаду у Франкфурті-на-Майні. Радянських спортсменів на цю олімпіаду не допустили.

У 1927 році ЧСІ розробив платформу створення об'єднаного робочого спортивного інтернаціоналу і запропонував її на черговому конгресі ЛСІ, який проходив у Гельсінкі. Але ЛСІ не прийняв цієї пропозиції.

На початку 1926 року у Празі відбувся черговий конгрес ЧСІ[15, с. 97], де була здійснена спроба об'єднання робочого спорту. І хоча на конгресі був прийнятий новий статут, який був зорієнтований на досягнення єдності у міжнародному робочому спортивному русі, однак повної узгодженості з керівниками ЛСІ досягти не вдалося.

Спортивна блокада була перервана лише в 1927-28 р. на зимовому святі спорту в Норвегії. У 1928 році спортсмени ЛСІ брали участь у I Спартакіаді в Москві (612 спортсменів з 14 країн).

В II олімпіаді робітників-спортсменів у 1931 році у Відні, присвяченої до відкриття З'їзду II Інтернаціоналу, спортсмени ЧСІ також не приймають участь. У 1934 році в Парижі відбувся великий міжнародний антифашистський зліт спортсменів, що об'єднав представників двох міжнародних спортивних організацій. З приходом фашизму до влади в Німеччині робочі спортивні організації були розпущені. Керівники ЛСІ стали говорити про спільне проведення змагань і співробітництво.

На зльоті було прийняте рішення про активізацію боротьба з фашизмом і

мілітаризмом у спорті. Зліт призвав бойкотувати підготовку і проведення Олімпійських ігор у Берліні в 1936 р[25, с. 58].

В Антверпені (Бельгія) відбулася ІІІ Всесвітня робоча олімпіада, названа святом єдності робочих спортсменів усіх країн. На Олімпіаду їздила велика група радянських спортсменів. Це був тріумф радянського спорту, майже по усіх видах призові місця. Особливо слід зазначити абсолютну чемпіонку по спортивній акробатиці Марію Тишко, що почала займатися спортом у Краснодарському клубі "Комсомолець". Олімпіада в Антверпені була останнім великим спортивним змаганням робітників.

У період між двома світовими війнами Червоний спортивний інтернаціонал був єдиною міжнародною спортивною спілкою, яка вела активну боротьбу за створення єдиного фронту перед загрозою посилення фашистських і реакційних тенденцій і підготовки нової імперіалістичної війни. У своїй діяльності ЧСІ керувався рішеннями Комінтерну і працював з усіма масовими організаціями трудящих.

З досягненням організаційної єдності і зміцнення об'єднаних національних робочих спортивних спілок у капіталістичних країнах відпала необхідність в існуванні ЧСІ та ЛСІ, які пізніше були ліквідовані. На базі цих організацій у 1946 році був створений Міжнародний робочий спортивний комітет (КСІТ).

У Франції питанням фізичної культури та спорту займався державний секретаріат фізичного виховання Франції, який був створений у 1925 році. Він координував свою діяльність з військовим міністерством. Основу мілітаризованого фізичного виховання складала адаптована природно-прикладна гімнастика Ж. Ебера у поєднанні з шведською системою гімнастики[15, с. 88]. Широке розповсюдження отримали військово-спортивні табори для молоді. Про мету фізичного виховання молоді висловився один з депутатів Франції у 1927 році, який у своїй доповіді заявив: "Фізичне виховання є складовою частиною національного виховання. Військова підготовка є спеціальним завданням фізичного виховання. Це означає, що фізичне виховання, починаючи зі школи, повинно викладатися з точки зору військової підготовки."

Спортивний рух Франції складався з видів спорту, які об'єднувалися у федерації, які в свою чергу входили у "Спілку французьких товариств атлетичного спорту". Багато спортивних клубів також контролювались військовим міністерством.

Під впливом правих соціал-демократів у 1923 році відбувся розкол робочого спортивного руху у Франції. Утворилось два крила - створена у 1919 році робоча спортивна федерація, яка з 1921 року існувала як національна секція Червоного спортивного інтернаціоналу (вона нараховувала 6000 членів і знаходилась під ідейним керівництвом Комуністичної партії Франції), і створена у 1923 році. Робоча спілка спортивно-гімнастичних товариств - національна секція Люцернського спортивного інтернаціоналу, яка об'єднувала 2000 чоловік[15, с. 88].

У 1934 році на конгресі у Парижі ці дві організації об'єднались у Робочу спортивно-гімнастичну федерацію Франції, яка вписала яскраві сторінки в історію робочого спорту. РСГФ проводила не тільки місцеві і національні змагання, а і великі міжнародні зустрічі.

Напередодні ІІ світової війни великим міжнародним авторитетом користувались робочі спортивні форуми Франції, в тому числі велосипедні перегони і легкоатлетичний крос на призи газети "Юманіте". В цих змаганнях приймали активну участь і радянські легкоатлети. На одному із етапів велосипедної гонки, навіть був створений спеціальний приз імені братів С. і Г. Знаменських, які вийшли переможцями в цьому кросі в середині 30-х років.

У Франції не існувало таких військово-тоталітарних систем фізичного виховання, як у країнах фашистського блоку. І хоча у Франції мала місце мілітаризація, вона була добре замаскована і пов'язана з ідеологічною обробкою населення[5, с. 45].

В Італії розвивалась система фізичного виховання, тоталітарна за структурою і фашистська за ідеологією. Під контролем державного комісара спорту і у тісному контакті з міністерством освіти, керівництво фізкультурно-спортивним рухом у країні здійснювала суспільна організація "Опера націонале Болліда", яка фінансувалась державою і монополіями. Система "Болліда" передбачала здачу норм з видів спорту у військовій справі і поділялась на вікові і статеві групи. У групі "Болліда" займались 8-13 - річні хлопчики, а у групі "Авангардисті" - 14-18 - юнаки, "Пікколе італіяне" - 8-13 - річні дівчата і "Джоване італьяне" - дівчата 14-18 років. Фізичним вихованням населенням займались організації "Опера націонале деполівора" ("Відпочинок після праці"), військові і поліцейські органи. У зв'язку із загарбницькими війнами в Африці, інтервенцією в Іспанії і створенням вісі "Берлін-Рим", уряд Мусоліні видає низку законів про посилення військово-спортивного виховання молоді, формування альпійських підрозділів[15, с. 94].

Досить активно військово-спортивна робота проводилась у чисельних спортивно-гімнастичних клубах, товариствах і спілках. Велике значення надавалось розвитку авто-мотоспорту, авіаційного, планерного і парашутного спорту, фехтування, боротьби, боксу, гімнастики. Розвиваючи у широких масштабах гімнастику, спорт та ігри, створюючи різні напіввійськові організації, фашистський уряд Італії намагався відволікти увагу народу від політичних подій і своїх агресивних намірів.

Німеччина, як і в 1920 році була позбавлена права участі в Олімпійських іграх.

Спортсмени США їхали до Європи з впевненістю у легкій перемозі. Однак європейські спортсмени, особливо фіни та англійці були достойними суперниками.

Фінські спортсмени успішно виступили на змаганнях з легкої атлетики. Всесвітню відомість отримав кращий бігун того часу Пааво Нурмі, який виборов 4 золоті медалі. Він встановив два олімпійські рекорди у бігу на 1500 м - 3.53.7 хв. і у бігу на 5000 м. - 14.31,2 хв.

Протилежно іншою виявилась ситуація з ІХ Олімпійськими іграми. На проведення цих ігор МОК отримав лише одну заявку від Амстердама (Додаток В. Символ олімпіади в Амстердамі.).

В іграх приймали участь 3014 спортсменів (в тому числі - 290 жінок) із 46 країн світу. Вперше на Олімпійських іграх виступили спортсмени Мальти, Панами, Родезії і після 16-річної перерви - команда Німеччини[15, с. 100].

На сесії МОК, яка відбулась під час Олімпійських ігор, було прийняте рішення рекомендувати міжнародним спортивним федераціям не проводити світові чемпіонати з літніх видів спорту у роки, коли проводяться Олімпійські ігри.

У спортивному відношенні ці Ігри особливого інтересу не представляли. У багатьох видах спорту результати виявились нижчими, ніж на Олімпіаді1924 року. Доволі слабкими були результати у бігу на короткі дистанції, у бігу на 5000 метрів і на 400 метрів з бар'єрами, в стрибках у висоту.

У деяких видах спорту на Олімпіаді були показані високі результати. До них слід віднести досягнення у легкоатлетичному десятиборстві фіна П. Юрьєла і у бігу на 110 метрів з бар'єрами південноафриканця С. Аткінсона

Команда США встановила світові рекорди в естафетному бігу 4х100 метрів і 4х400 метрів. Вперше в програму Олімпійських ігор були включені змагання у легкій атлетиці і гімнастиці для жінок. Польська спортсменка Г. Конопацка перевищила світовий рекорд у метанні диску, канадська спортсменка К. Катервуд - у стрибках у висоту. Команда легкоатлеток Канади встановила світовий рекорд в естафетному бігу 4х100 метрів. Але все це не змінило загальної картини низького рівня спортивно-технічних результатів ІХ Олімпіади. У загальній сумі очок і медалей першою на Іграх була команда США. Програма Олімпіади включала в себе 16 видів спорту. У НКЗ місця були розподілені так: 1 місце - США; 2 місце - Німеччина; 3 місце - Швеція (Додаток Д. Залікова таблиця командного медального заліку). Було встановлено Олімпійських рекордів - 20, світових - 19.

Федеративна Республіка Німеччина - країна, в якій фізична підготовка та спорт отримали широкий розвиток на базі спортивних традицій німецького народу. Відповідно статистиці Німецької Олімпійської Спортивної Конфедерації (DOSB) 2009 року, близько 25 - 30 % населення ФРН - члени різноманітних спортивних організацій. Це приблизно 24-27 млн. чол.. З кожним роком кількість людей. Що починають займатися спортом збільшується на 5-6%[15, с. 97].

Заняття спортом та фізичною культурою в Німеччині мають глибокі корені. Іще між 1797 та 1815 роками, під час війни з Наполеоном, вони були включені в шкільну програму. В той час фізичні вправи були першим етапом військової підготовки. Спортивний та гімнастичний рух в Німеччині виник та став доволі популярним на початку ХХ століття.

На початку ХХ століття ці два рухи об'єдналися в один і утворили Німецький робітничий спортивно-гімнастичний союз. Кількість членів цього союзу особливо збільшилось в період до фашистської Німеччини. З 100 тисяч чоловік в 1919 році він виріс практично до 1 мільйона в 1932 році.

Такі великі різниці в цифрах можна пояснити політикою уряду. Реваншистські кола одразу ж після І світової війни почали будувати плани відродження німецької армії. Шляхи відродження у 1920 році підказав генерал Бергарді. Він запропонував "ідею" підготовки до війни на основі залишкової німецької армії (за Версальським мирним договором Німеччина мала право мати армію кількістю 100 тисяч солдат з 12 річним строком служби). Готувати і виховувати рядових солдат Бергарді рекомендував у гімнастичних і спортивних організація. керівні кола Німеччини ухвалили цю ідею і стали заохочувати організацію чисельних гімнастичних і спортивних клубів[14 с. 115].

Велику роль у здійсненні цієї політики відіграв Германський гімнастичний союз (ДТ). З 1921 року він почав розвивати спортивну гімнастику, а разом з нею футбол, гандбол, веслування, фехтування, плавання і легку атлетику. Розвиток цих видів спорту пояснюється бажанням залучити до союзу якомога більшу кількість молоді і виховувати її у дусі германського мілітаризму.

Прихід до влади фашизму у 1933 році був початком самого страшного періоду в історії фізичної культури німецького народу. Захопивши владу, фашисти знищили всі робітничі спортивні організації, які входили до Червоного спортивного інтернаціоналу, розпустили секцію Люцернського спортивного інтернаціоналу і ліквідували Державний комітет фізичного виховання. На чолі керівництва фізичним вихованням і спортивною роботою був назначений імперський комісар зі спорту Чаммер Остен[15, с. 98].

Одним з перших його кроків була централізація чисельних буржуазних спортивних спілок і створення 15 "уніфікованих" тоталітарних об'єднань з найбільш розповсюджених видів спорту. Це були спортивні спілки загально німецького масштабу, побудовані за територіальним принципом, з обласними і районними підрозділами. Очолювали кожну спілку довірені особи імперського комісара з членів націонал-соціалістичної партії.

Основним змістом роботи всіх 15 тоталітарних спортивних об'єднань була відкрита воєнізація фізичного виховання молоді. Провідне місце у програмах цих спілок займало марширування у повному військовому обладнанні, біг з перешкодами, метання гранати, стрільба, авто-мотоспорт, комбіноване багатоборство (біг, стрибки, стрільба, плавання) та інші військово-прикладні вправи.

Проти мілітаризації і фашизації фізичного виховання виступали члени робітничих спортивних організацій і прогресивні буржуазні спортсмени. Не дивлячись на фашистський терор, активісти із робітничих спортивних клубів, знаходячись у підпіллі, вели у різних формах боротьбу проти гітлерівського режиму і фашизації спорту.

Шляхом жорсткого терору фашистам вдалося подолати опір членів старих німецьких спортивних організацій і направити спортивний рух за фашистським шляхом.

Головним ідеологом фашистських ідей у галузі спорту стала Вища школа фізичного виховання у Берліні. У цьому центрі фашистської спортивної "науки" розроблялась расистська теорія "переваги" арійців у спорті. Фашистські "вчені" намагались доказати, що нібито агресія притаманна природі людини, що спорт є проявом агресії і тому він є важливим засобом підготовки нації до затвердження панування над іншими народами.

Академічний спорт (спорт у "чистому" вигляді) призначався тільки для невеликої групи молоді, яка представляла країни на міжнародній спортивній арені. Всі інші спортсмени зазнавали суворого військового вишколу.

У 1934 році у фашистській Німеччині був введений державний спортивний значок трьох ступенів - бронзовий, срібний і золотий. Кожен чоловік у віці 18-35 років був зобов'язаний у встановлені строки здати норми на такий значок. Для отримання бронзового значка необхідно було закінчити спортивно-рекрутську школу і річну школу гелендешпорту, а також здати випробування у бігу на 100 метрів, стрибках у довжину, штовханні ядра, бігу на 3000 метрів, у стрільбі з малокаліберної гвинтівки, у марші на 25 кілометрів з обтяженням 12,5 кілограм, метанні гранати у ціль[15, с. 99].

У 1936-39 роках фашизація спорту ще більше посилилась. Це можна пояснити тим, що наприкінці 1935 року Німеччина вже мала п'яти мільйонну спортивну армію.

Для політичного престижу і маскування "нового порядку" гітлерівці намагались використовувати міжнародний спортивний рух. З мовчазної згоди МОК і за попусканням імперіалістичних держав у Німеччині в 1936 році, не зважаючи на протести прогресивної світової спільноти відбулись зимові (у Гармиш-Партенкірхені) та літні (у Берліні) Олімпійські ігри, а також серія чемпіонатів і першостей Європи і світу з різних видів спорту.

До цих пір існує багато спортивних німецьких асоціацій та клубів, створених в той період. В 20-х роках минулого століття в країні широкого поширення набув молодіжний рух Wandervogel (в перекладі "переліт птаха"), який пропагував відпочинок на свіжому повітрі, народну культуру, пішохідний туризм, наближення до природи. Цей корисний ідеологічний рух був замінений примусовим вступом в нацистську партію в 30-х роках.

Столиця Німеччини була обрана місцем проведення XI літніх Олімпійських ігор до приходу Гітлера і нацистів до влади. На проведення Ігор претендували 10 країн. Рішенням сесії МОК (1932 р.) олімпійським містом був обраний Берлін (Додаток Е. Символ олімпіади в Берліні). В 1933 нацистська преса почала провокаційні нападки на майбутні ігри, називаючи їх "фестивалем, на якому торжествують євреї"[15, с. 102].

На сесії МОК у 1934 році обговорювалось питання про неможливість організації Олімпійських Ігор в умовах політичної обстановки, яка склалась в Німеччині, але МОК залишив за Берліном право проведення Олімпійських Ігор, у зв'язку з чим багато спортивних організацій заявили протест. У червні 1936 року у Парижі відбулась конференція на захист ідей олімпійського руху. Тут було прийняте рішення про організацію у Барселоні Народної Олімпіади, а проведення Ігор ХІ Олімпіади у фашистській Німеччині вважати несумісним з олімпійськими принципами.

Однак як тільки Гітлер зрозумів, що Олімпійські ігри можуть реально підняти престиж його режиму в очах світової громадськості, будь-яка критика припинилася. Підготовка до проведення ігор почалася з великим розмахом. Уряд виділив 25 млн. рейхсмарок на будівництво десятка спортивних об'єктів. Основна частина бюджету пішла на будівництво величезного Олімпійського стадіону в Берліні. За кілька тижнів до офіційного початку змагань на території держави була суворо заборонена будь-яка антисемітська пропаганда[5, с. 217].

Позитивним впливом на проведення Ігор стало неможливе проведення Народної Олімпіади, тому що в Іспанії розпочалася громадянська війна.

Аналогічно поступив Гітлер і щодо Джессі Оуенса - легкоатлета з університету Огайо - чотири золоті медалі якого зробили чорношкірого американця справжнім героєм Олімпіади. На третій день змагань Оуенс встановив олімпійський рекорд у бігу на 100 м (10,3 с), а на наступний ранок завоював другу вищу нагороду в стрибках у довжину, перемігши німецького атлета Луца Лонга. Ще через день Оуенс перекрив ще один олімпійський рекорд, пробігши 200 м за 20,7 с. У цей момент фюрер був присутній на трибуні, але покинув стадіон раніше, ніж американцеві вручили третю золоту медаль: представники олімпійського комітету попередили Гітлера, що він повинен поздоровляти або всіх нагороджених без виключення, або нікого. Рейхсканцлер віддав перевагу останнім. Сам Оуенс згодом сказав, що розчарував його не Гітлер, а Рузвельт: президент США навіть не надіслав телеграми чотириразового золотому медалістові (останню золоту медаль спортсмен взяв у переможній естафеті на 400 м); ні Рузвельт, ні Трумен не прийняли спортсмена в Білому Домі після Олімпіади[5, с. 78].

Успіхи Оуенса і ще десятка чорношкірих американських спортсменів поставили Адольфа Гітлера в скрутне становище. Переможцями змагань виявилися другосортні, по арійської расової теорії, люди. Їх недавні предки вели в джунглях первісну життя, проте їх фізичні дані виявилися вищими, ніж у цивілізованих білих спортсменів. Гітлер неофіційно натякнув, що змагання насправді були несправедливими, і що чорношкірих слід не допускати на наступні Олімпійські ігри. Гітлер з непідробним натхненням і насолодою стежив за тими змаганнями, у яких у числі переможців виявлялися німецькі спортсмени. Хоча багато чого в цих Олімпійських іграх доставляло йому роздратування. Наприклад, коли французькі спортсмени, проходячи повз ложі фюрера, підняли руки на знак вітання, від чого публіка на трибунах стадіону вибухнула громом оплесків. Довго не вщухали емоції глядачів продемонстрували Гітлеру, що більша частина німецького народу бажає миру і злагоди зі своїм західним сусідом. Це дуже дратувало Гітлера, який мав намір вирішити франко-німецькі проблеми і розбіжності військовим шляхом.

Олімпійські ігри були охоплені духом мілітаризму і нацизму, що було підкреслено в офіційному бюлетні МОК. Кращим спортсменом був визнаний негритянський легкоатлет Джессі Оуенс (США).

Спортивний рух доволі швидко подолав застій, який був викликаний першою світовою війною. Завдяки зростаючому інтересу до видовищних заходів, збільшенню кількості відвідувачів змагань, престижністю спортивних рекордів поступово утвердилось значущість спорту, як соціального явища. На межі ХІХ і ХХ століть процес диференціації, стандартні спортивні дисципліни, типове спортивне обладнання, встановлення єдиних спортивних правил і норм дали можливість здійснити планування спортивної підготовки. Завдяки фіксованим умовам кінцева мета активного спорту знаходила своє втілення у вирішенні конкретних завдань.

До кінця 30-х років ХХ століття у відповідність з олімпійськими циклами склалась "спіралеподібна" модель, складовими частинами якої були фізична, технічна і тактична підготовки. На межі 20-х років визначились три головні напрямки у підготовці спортсменів: вдосконалення спортивного обладнання, техніки та тактики спортивних змагань та збільшення обсягів навантаження.

Постійне зростання популярності Олімпійських ігор сприяло розширенню їх "географії". Якщо в Іграх 1912 року приймали участь 28 країн, то на Ігри 1936 року приїхали спортсмени із 49 країн. Про подальший розвиток Олімпійського руху свідчить створення нових національних олімпійських комітетів і міжнародних спортивних федерацій. У 1914 році МОК визнав НОК 38 країн, а у 1939 - вже 61 країни. У 1919-1934 роках було організовано 20 міжнародних федерацій і спілок з видів спорту.

Також зростанню авторитету Олімпійських ігор посприяли конгреси:

Постійно від одних Олімпійських ігор до інших зростали спортивні досягнення. У процесі підготовки спортсменів до виступу на Олімпійських іграх продовжували вдосконалюватись методи навчання і тренування, техніка виконання окремих вправ, збагачувалась тактика спортивної боротьби, а також вдосконалювались обладнання та інвентар. У всіх видах спорту був помітний прогрес.

Таким чином, у період між двома світовими війнами правлячі кола використовують спорт у різноманітних напрямках.

Перша світова війна показала, що спорт у більшій мірі, ніж гімнастичні системи ХІХ століття розвиває якості, які необхідні солдатам. Старі гімнастичні системи вже не забезпечували такого високого ступеня фізичної підготовки, якого можна було досягти у процесі заняття спортом. Ця обставина була однією із головних передумов зміни гімнастичних систем у буржуазних системах фізичного виховання. У шкільних програмах фізичного виховання спорту надається провідне значення. Проте гімнастика залишається основною складовою базового навчання та підготовки спортсмена будь якого профілю.

Підводячи підсумок, можна зазначити, що олімпійський рух у період між двома світовими війнами мав наступні особливості:

Олімпійські ігри 1920-1936 р.р. здійснили великий вплив на розвиток всіх видів спорту, які входили до програми Ігор. Поступово вдосконалювались організація і проведення олімпійських змагань. На Іграх в Антверпені вперше був піднятий олімпійський прапор, спортсмени давали олімпійську клятву, було прийняте олімпійське гасло - "Швидше, вище, сильніше!"

4 травня - 27 липня 1924 року Париж (Франція)

Таблиця 2, медальний командний залік ІХ Олімпіади

28 липня - 12 серпня 1928 року Амстердам (Нідерланди)

Таблиця 3, медальний командний залік ХІ Олімпіади

1 - 16 серпня 1936 року Берлін (Німеччина)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Володимир Лисаченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Розвиток спорту в Європі в міжвоєнний період ( 20 - 30- ті роки ХХ століття)

# data[].attributes.attachment_link.description
Лисаченко Володимир Розвиток спорту в Європі в міжвоєнний період ( 20 - 30- ті роки ХХ століття) Полтава 2012

# data[].attributes.headline
Марлен Дітріх

# data[].attributes.subject
Марлен Дітріх

# data[].attributes.body
Вона була не тільки талановитою акторкою, але й талановитою співачкою. Вона відкривалася кожен раз заново для глчдачів, виступаючи в Берліні 1920-х у німому кіно.У 1953 році у Лас-Вегасі Марлен Дітріх розпочала нову кар'єру як співачка та конферансьє. На екрані Марлен Дітріх з'являлася дедалі рідше. Марлен Дітріх часто змінювала свій зовнішній вигляд, вона полюбляла епатажно вдягатися й задавати тон у моді. Те, що вона наважувалась з'являтись на сцені в чоловічому одязі, було спочатку дуже незвичним.1979 року стався нещасний випадок: акторка впала зі сцени й отримала складний перелом стегна. Це був кінець її кар'єри. В останні роки вона вела відлюдницьке життя в своїй паризькій квартирі неподалік від набережної Сени. Вона перестала запрошувати до себе навіть найближчих людей. В історію кінематографу Дітріх увійшла як зірка серії фільмів фон Штернберга, знятих на Paramount між 1930 та 1935: «Марокко», «Збезчещена», «Шанхайський експрес», «Білява Венера» (англ. Blonde Venus).

Кузьменко Олександра

# data[].attributes.headline
Чарлі Чаплін

# data[].attributes.subject
Чарлі Чаплін

# data[].attributes.body
Його називали коміком із сумним обличчям, і це лише частково було його екранним амплуа – насправді в його біографії вистачає похмурих сторінок, які й позначилися на тому, якою він був особистістю. Але фільми з його участю вважаються визнаною класикою, і у них будуть шанувальники, напевно, завжди.

Він зміг здобути популярність у США, створивши незабутнього персонажа "Маленького бродяги" в таких фільмах, як "The Tramp" (1915) та "Shoulder Arms" (1918). Його сатиричні погляди на війну змусили глядачів сміятися і замислитися.

З початком Другої Світової війни його стали вважати комуністом через те, що актор виступав активістом організації «Допомога СРСР у війні» та агітував швидше відкрити другий фронт. актор писав антифашистські статті, виступав перед йдуть на фронт солдатами.

# data[].attributes.headline
Олександр Довженко 

# data[].attributes.subject
Олександр Довженко 

# data[].attributes.body
Олександра Довженка називають українським Леонардо да Вінчі. Довженко був першовідкривачем жанру кіноповісті.

Коли почалася Друга світова війна, Довженка евакуювали спочатку в Уфу, а потім в Ашгабад. У лютому 1942 року він домігся відправки на Південно-Західний фронт. Спочатку Олександр Петрович перебував в резерві політуправління фронту в якості інструктора-літератора армійської газети «Червона Армія», а потім – спеціальним кореспондентом газети «Известия» у визволених від окупантів районах України. Нарисами, оповіданнями та дописами письменника про побачене зачитувалися бійці на передовій та люди в тилу.

Улітку 1943 року Довженко написав кіноповість «Україна у вогні», розповівши в ній правду про радянський бюрократизм і недбалість, які у воєнний час призвели до загибелі в Україні тисяч людей. Сталіну повість не сподобалася, вона була заборонена для друку і постановки з формулюванням, що «це вилазка проти нашої партії, проти Радянської влади, проти колгоспного селянства, проти нашої національної політики, а Довженку не було дозволено повертатись в Україну із-за цієї повісті. Протягом 1941—г 1945 pp. О. Довженко створив низку новел: "Ніч перед боєм", "Мати", "Стій, смерть, зупинись", "Хата", "Тризна" та інші. Епосом війни називають кіноповість "Україна в огні" (1943).

За "ідеологічно правильний" фільм "Мічурін" митець у 1949 р. одержав Державну премію, яка означала офіційну його реабілітацію після "України в огні".

Протягом 1949—1956 pp. Довженко викладав у ВДІКу (Всесоюзному Державному інституті кінематографії), ставши професором цього навчального закладу.

# data[].attributes.body
У Першій та Другій світових війнах нітрати використовували для виготовлення бомб та ракет. Після завершення воєн промисловості країн-учасниць швидко переобладналися з виготовлення боєприпасів на добрива, що спричинило зростання внутрішнього споживчого ринку для цього продукту.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Прогрес - це два боки однієї медалі. Завдяки стрімкому процесові розвитку історії людина літає в космос і відкриває нові планети. Всупереч гуманній ідеї прогресу - вона будує газові камери та вбиває мільйони собі подібних. У центрі історичного процесу завжди стоїть війна, що, мов розщеплене атомне ядро, випускає накопичену за роки миру нищівну енергію і розчищає простір для майбутньої творчості; мов точка відліку нової історії, сподівань на нову людину. І війна - як холодний, байдужий до людини механізм, що на трупах "мас" (дуже популярне на межі ХІХ-ХХ ст. слово) стимулює розвиток гуманітаристики, мирних засобів вирішення конфліктів і, як не дивно, науки.

Американський антрополог Наполеон Шаньйон дає таке визначення поняття війни: "Війна - це частина конфлікту як ширшої категорії, що включає вбивства і розбрат". У сучасному світі війни проводять значно організованіше, ніж декілька століть тому. "Організація - це те, що відрізняє війну від випадкових сутичок чи вбивств. Окрім реальних бойових дій, вона включає також підготовку до бою, навчання армії, організацію її проживання і транспорту", - так її описує журналістка та активістка лівого феміністичного руху Барбара Еренрайх у книжці "Blood Rites: Origins and History of the Passions of War" (англ. "Криваві обряди: витоки та історія пристрастей війни" - пер. ред.). Саме завдяки такій особливості війни, як організованість з боку держави, і стало можливим винайдення засобів, що так чи інакше пов'язані з військовими діями. Аерозольний балончик, реактивний двигун, мікрохвильова піч, нейлон, гума, пластмаса, комп'ютер і системи GPS - усіма цими речами ми завдячуємо військовим протистоянням.

Низка винаходів постала на початку ХІХ ст. внаслідок ведення Наполеонівських воєн протягом 1799-1815 років. Наприкінці XVIII ст., коли стало зрозуміло, що перша війна буде затяжною кампанією, Франція на чолі з Наполеоном Бонапартом оголосила винагороду в розмірі 12-ти тисяч франків тому, хто вигадає спосіб довготривалого зберігання продуктів. Десять років експериментів із нагріванням привели кухаря Ніколя Аппера до відкриття консервації. Але ця технологія не змогла прислужитися Наполеону, оскільки виявилась надто дорогою і трудомісткою - війна закінчилася поразкою.

Попри це, винахід Аппера дав поштовх цілій низці відкриттів. Луї Пастер згодом удосконалив цю технологію на мікроскопічному рівні, тому зараз вона відома нам як пастеризація. Склянки з пастеризованими продуктами - блискучий винахід, однак цілковито непридатний для військових потреб і перевезень. З вирішенням цієї проблеми нагодився інший учений, британець Пітер Дюран, котрий у 1812 році запатентував власний метод консервації у бляшанках, яким користуються досі. Лише зручного способу відкривання він тоді не придумав - консервний ніж запатентували аж через тридцять років, у 1855-му. Так масове виробництво консервів згодилося тільки через століття - під час Першої світової війни.

У 1809 році, щоби мати противагу в протистояннях із французами, австрійський уряд замовив науковцю Томасу Зоммерінґу вдосконалення телеграфу. Завдяки напрацюванням ученого сучасні дроти мають ізоляційну обмотку, а передача інформації через телеграф і телефон починається дзвінком. Російський учений Павєл Шиллінґ розробив спосіб передавання сигналів на великі відстані й метод миттєвого сповіщення. Він також побудував перший електромагнітний телеграф у 1833 році. Через кілька років американський винахідник Семюел Морзе відтворив телеграф у Америці, а Фрідріх Ґаус та Вільгельм Вебер - у Німеччині. Понад двадцять вчених, які працювали незалежно, доклали зусиль до створення телеграфу, тому першість у його винайденні важко віддати комусь одному.

У XX ст. проблема сировинного забезпечення під час війни виходить на перше місце. Німецький хімік Фріц Габер досліджує нітрати, що стимулюють ріст рослин. Він з'ясовує, що ефективність азотних добрив зростає залежно від кількості нітратів у складі речовини. Згодом, завдяки винайденню методів синтезу аміачних газів і хлору, були вигадані адсорбувальні фільтри та протигазні маски. Ці винаходи активно застосовували в Першій світовій. А перше масове використання отруйного газу з названих вище речовин засвідчене у битві за річку Іпр. У Першій та Другій світових війнах нітрати використовували для виготовлення бомб та ракет. Після завершення воєн промисловості країн-учасниць швидко переобладналися з виготовлення боєприпасів на добрива, що спричинило зростання внутрішнього споживчого ринку для цього продукту. Вчений у галузі охорони навколишнього середовища Вацлав Сміл вказав у праці "Enriching the Earth" (англ. "Збагачуючи Землю" - пер. ред.), що зростання вирощування гібридних штамів кукурудзи та перших видів високопродуктивного гібридного зерна у повоєнний період залежало від виготовлення хімічних добрив у промислових масштабах.

Над винайденням реактивного двигуна працювали одночасно в Британії та Німеччині. Ще влітку 1939 року у повітря здійнявся перший німецький реактивний літак, але на той час винахід іще не був у належному стані для використання на війні. Якби Гітлер не забажав установити реактивні двигуни на повільні, неповороткі бомбардувальники, війна могла скінчитись інакше, адже Британія поставила реактивний двигун на свої винищувачі набагато раніше. У мирний час компанія "Боїнґ", яка постачала реактивні літаки армії США, переобладнала військовий бомбардувальник Боїнґ B-47 у модель цивільного користування - Боїнґ 707.

Перші моделі Боїнґів розроблялися як літаки для тестування реактивних двигунів та як літаки-заправники. Військовий літак "Летюча фортеця" - бомбардувальник B-52 - і його модифікації для польотів на довгі відстані фірми "Боїнґ" перебувають на озброєнні армії США з 1951 року до сьогодні. Згідно з Міжнародною організацією повітряного транспорту (англ. International Air Transport Assosiation) авіакомпанія "Боїнґ" посідає друге місце на світовому ринку авіаперевезень. Згідно з даними самої фірми, на 1443 виготовлених літаки за сорокарічну історію було всього 18 аварій, тобто на 17,3 млн годин, проведених у повітрі, припадає одна катастрофа. Майже 40 років він був найбільшим пасажирським літаком, хоча за основу була взята військова модель.

В основу енергетики Франції, Бельгії, України, США та багатьох інших країн закладена енергія, вироблена на атомних електростанціях. За оцінкою Міжнародного агентства з атомної енергії (МАГАТЕ), частка ядерної енергії, виробленої за 2015 рік, у багатьох країнах досі перевищує 30 %. Така статистика не була б можлива без винайдення ядерної бомби. Лист Альберта Айнштайна президентові Рузвельту від 2 серпня 1939 року переконав уряд у необхідності розвитку цього напрямку в економіці. У 1939 році в США з'являється перший урядовий комітет з атомної енергетики. Таким чином, спільні зусилля вчених Великобританії, Канади та США уможливили бомбардування Хіросіми та Нагасакі в серпні 1945-го.

Президент Гаррі Трумен у радіозвіті американському народові під час Потсдамської конференції обґрунтував свій наказ так: "Сухопутне вторгнення могло забрати 25 мільйонів японських життів, тоді як цей учинок змусив Японію скласти зброю швидко і без вагань".
Стимулом для появи сучасних комп'ютерів стало завдання, поставлене Британією в ході Другої світової війни - необхідність зламати шифр німецької шифрувальної машини "Enigma". У 1943 році американська обчислювальна машина "Mark І" здійснила перші складні балістичні розрахунки. А вже "ENIAC", яку ввели в експлуатацію в лютому 1946 року для обчислення балістичних таблиць, була складнішою. Після війни цю універсальну машину використовували для прогнозування погоди, обчислень під час виготовлення ядерної зброї та досліджень космічного випромінювання.

Чи є в сучасному мегаполісі житель, не знайомий із навігаційною системою GPS? Система глобального позиціонування дозволяє дізнатися про місце перебування об'єкта в будь-якій точці Землі. Її встановлюють у всі засоби пересування: машини, літаки, човни. Розробка GPS почалася в 1973 році - в часи, коли супутники поступово виводилися на орбіту. Цю систему почали використовувати для точних ударів по позиціях супротивників під час війни в Перській затоці, а також для евакуації військових і мирного населення.

Активне використання GPS у побуті та промисловості розпочалося з 1995 року, проте військові навмисне погіршували сигнал, що використовувався для цивільних потреб. Президент Білл Клінтон 1 травня 2000 року скасував наказ глушити сигнал, після чого стало можливим визначити місцеперебування людини з точністю до одного метра.

Війни показують, що в людей переважно коротка пам'ять. Багато винаходів, що стали реальними завдяки війні, ввійшли в масове виробництво і слугують мирним цілям до цього часу. Водночас, зброя масового знищення - отруйні гази та ядерна бомба - стали сигналом для постання наукової етики з необхідністю, що межує з інстинктом виживання. Великою мірою XX століття показало, що науковці та наука, експлуатована для військових потреб, виявилися байдужими до поняття гуманності. Особливо та її частина, що напряму стосується взаємодії з людиною, - медицина.

Жахлива медицина Другої світової війни

Закінчивши медичний університет у Франкфурті-на-Майні, молодий медик починає працювати в Інституті спадкової біології та расової гігієни. Він захищає дисертацію і ставить собі ціль, котра стане найважливішою у його житті, - вивести расу нордичних велетнів, расу суперлюдей. З цього моменту починається жорстокий шлях Йозефа Менґеле, одного з найвідоміших нацистських злочинців, прозваного "Ангелом смерті з Освенцима".

У 1943 році за наказом другого керівника Головного управління імперської безпеки Гайнріха Гіммлера Йозеф стає головним лікарем концентраційного табору "Освенцим". Фанатик ідеї надлюдини та вірний служитель медицини, він починає серію кривавих експериментів, які, за приблизними розрахунками, призвели до смерті сотень тисяч в'язнів. При цьому кожен експеримент був маленьким проривом у галузях анатомії, фізіології, фармакології та багатьох інших. Розтин живих немовлят і старших дітей, кастрації, ампутації, спроби зшивання заживо розширили тогочасні знання з топографічної анатомії. З метою контролю за народжуваністю нацменшин Йозеф вирішив опромінити рентгенівськими променями яєчники близько сотні жінок. Цей експеримент продемонстрував дію іонізуючого випромінювання на генетичний апарат клітини, що призвело до променевої кастрації піддослідних.

Особливо вченого цікавила загадка близнюків. Спроба зшити тіла близнят разом, створивши з них сіамських, звісно, виявилася невдалою. Спочатку Менґеле проводив антропометричні виміри, порівнював реакцію кожного близнюка на один і той самий подразник. Наступним етапом було вивчення перебігу патологічного процесу в одного із близнят у порівнянні з "еталонним" братом чи сестрою. Сьогодні експерименти над близнюками проводять у більш гуманний спосіб. Наприклад, запуск одного з близнюків-астронавтів у космос дає змогу вивчати вплив космічного середовища на організм людини (читайте детальніше в статті "На старт, увага, Марс!" - прим. ред.). Криваві дослідження виявилися корисними для патофізіологів, оскільки продемонстрували етапність патологічних процесів у організмі й спричинені ними зміни. Проте така цікавість до "ефекту близнят" коштувала життя 1300 дітей із 1500 піддослідних.

Одержимість ідеєю надлюдини привела Менґеле до експериментів над карликами, що дали змогу розрізнити поняття генотипу і фенотипу (риси, які передаються генетично, та риси, яких людина набуває під час життя). Введення фарбників, вирізання райдужки, рентгенівське опромінення - все це лише спроби знайти відповідь на запитання: "Як можна змінити колір очей за життя?". Звичайно, ці досліди довели тільки неможливість зміни генетично обумовлених рис. Всесвітньо відома фармацевтична компанія "Байєр" співпрацювала з Йозефом Менґеле, котрий використовував в'язнів концтаборів для тестування новітнього снодійного - близько 150 людей не змогли прокинутися після вживання цих "ліків".

Паралельно в місті Бухенвальд колега доктора Менґеле лікар Карл Вернет займається "зціленням" людей. За наказом головнокомандувачів СС він має вилікувати нещасних від "страшної хвороби для всієї нації" - гомосексуалізму. В концентраційних таборах Бухенвальда групі гомосексуальних чоловіків пропонують взяти участь в експериментальному лікуванні. За умови позитивного результату їх обіцяють звільнити.

Чоловікам зашивають під шкіру капсули із чоловічим гормоном, які нібито мають повернути їм гетеросексуальну орієнтацію, і відправляють їх до концтабору "Равенсбрюк", де переважно перебувають жінки, засуджені за проституцію. Після статевого акту мало наступити зцілення.
Такі досліди проводили ще в кількох таборах. Якщо сексуальний акт відбувався, то лікарі робили висновок про "покращення" стану. А навпроти імен тих, хто не зміг вступити в статевий контакт, робили позначку "невиліковний".

На сьогодні збереглися документи, що підтверджують проведення подібних "дослідів" також на території концтабору "Флосенбурґ", що у Баварії. Проте документальних підтверджень про звільнення "зцілених" досі не знайшли. Зрозуміло, що для науки подібні досліди не мали жодного наслідку, окрім ще одного доказу, що сексуальна орієнтація не є хворобою і її неможливо змінити зовнішніми втручаннями.

Завдяки експериментам, що стали можливими в умовах військового стану, щонайменше двоє учених отримали Нобелівські премії, використавши органи, які їм надав лікар Менґеле.

Перший - Адольф Бутенандт, хімік і біолог. Учений довго намагався виділити чоловічі та жіночі статеві гормони для повноцінного дослідження. Нарешті йому це вдалось, і Бутенандт став першим ученим, котрий зміг виділити естроген і тестостерон у чистому вигляді. Але тут є маленький нюанс - зробив він це на матеріалі яєчників та яєчок, наданих Йозефом Менґеле (хоча в книзі "The Holocaust and History" вміщене інтерв'ю, в якому сказано, що Бутенандт не знав про злочинні експерименти Менґеле). Після прориву, зробленого майбутнім нобелівським лауреатом, лікарі всього світу змогли повноцінно проводити гормонотерапію при багатьох хворобах, починаючи від захворювань первинної недостатності секреції гормонів і завершуючи лікуванням гормонозалежних пухлин. Чи можна вважати вчинок Бутенадта етичним, адже він безпосередньо не катував дітей і карликів і, можливо, навіть нічого не знав?

Другий учений - Отмар фон Вершуер, медик, який розвинув близнюковий метод у генетичних дослідженнях. Саме він зробив великий внесок у формування понять спадковості та мінливості серед людей. Порівнюючи захворювання у близнюків та досліджуючи секційні матеріали (кров, зразки тканин тощо), взяті з тіл убитих людей, він вивчав, чому певні риси передаються генетично, а інші - ні.

Чому певні близнята відрізняються один від одного, а інші - стовідсоткова копія? Результати його досліджень стали корисними для генетиків, що використовували метод Вершуера для оцінки спадкової схильності до певних захворювань і прогнозування шансів виникнення рідкісних генетичних хвороб.

Описані вище злочинні експерименти фактично започаткували появу так званих "клінічних досліджень", завдяки яким нині не може бути випущений жоден лікарський засіб чи інший новітній метод лікування.

Перемістимося на Далекий Схід

1934 рік, Китай. Провінція Біньцзян захоплена японськими військами - Квантунською армією. Літаки та піхота знищили близько 300 сіл, щоби "розчистити" місце під формування секретного об'єкта, де згодом почне працювати "Загін 731". Військові лікарі, біологи, науковці з різних галузей розпочинають серію експериментів для створення секретної біологічної зброї та вивчення людської фізіології, що допоможе винайти нові методи масового винищення ворогів Японської імперії.

Загін складався з трьох відділів, у кожному з яких були вузькоспеціалізовані групи дослідників. Наприклад, до першого відділу входила група Йосимури, що вивчала особливості впливу низьких температур на людей (зокрема на дітей різних вікових груп) і паралельно проводила експерименти з отруйними речовинами. За свої відкриття у 1978 році вчені отримали Орден Вранішнього Сонця, що є третьою за важливістю нагородою в Японії. Інші групи вивчали перебіг найбільш небезпечних інфекційних захворювань, таких як чума, сифіліс, туберкульоз, холера. На відміну від німецьких колег, досліди японських учених були більш цілеспрямованими, тому вони не залишали нікого серед живих.

Для вивчення поширення чуми група Такахасі заразила близько сотні щурів чумною паличкою. Оточивши поселення, військові випустили цих щурів до людей. Солдати не давали змоги селянам покинути небезпечну територію, спостерігаючи, як чума знищує людей. Після закінчення експерименту не залишилося жодної живої особи, а саме поселення було спалене. Результати були наступними: здобули інформацію про стадії перебігу захворювань, їхні ускладнення, етіологію (розділ медицини, що вивчає причини виникнення хвороб - прим. ред.) тих чи інших синдромів. Все це стало в пригоді майбутнім епідеміологам та інфекціоністам.

Паралельно з дослідами доктора Менґеле японські вчені також вивчали межі витривалості людей. Використовуючи військовополонених, лікарі намагалися знайти максимальну температуру, тиск, визначити концентрацію кисню, за яких людина може вижити, а коли наступає смерть.

Але найбільшу популярність серед медиків із "Загону 731" здобули аутопсії заживо. В людину вводили наркоз і поетапно вилучали кожен орган: від видалення нирок і цілковитого відрізання всього кишківника до трансплантацій органів. Експерименти проводилися як на дорослих, так і на дітях. Слово "популярність" було вжито не випадково, адже після закінчення війни Сіро Ісії, командир загону, переїжджає до США, де його, Масадзі Кітано та інших лікарів не закликали до відповідальності за злочинні експерименти, бо безцінні знання про створення і застосування біологічної зброї були необхідні уряду США. В майбутньому ці лікарі відкриють власні клініки, медичні центри та пологові будинки. А от Йозеф Менґеле, як і багато інших нацистських злочинців, уник страти на Нюрнберзькому процесі, переховуючись до кінця 70-х років у Південній Америці. У 1979 році "Ангел смерті з Освенцима" втопився під час купання.

Друга світова війна поставила багато запитань із деонтології, медичної та біологічної етики, основне з яких: чи може бути виправдана насильницька смерть однієї людини науковим прогресом? Більшість цивілізованого світу дала заперечну відповідь, ухваливши в 1947 році Нюрнберзький кодекс і заснувавши Всесвітню медичну асоціацію, котра в 1949 році підписала Міжнародний кодекс медичної етики, який, зокрема, встановив жорсткі правила проведення медичних експериментів над людьми.
Якщо вам подобається ця стаття і те, що робить Куншт, підтримайте нас - ставайте нашим другом!

# data[].attributes.attachment_link.title
Про ключові винаходи, що з'явилися завдяки або під час воєн, і порушників клятви Гіппократа.

# data[].attributes.attachment_link.description
Про ключові винаходи, що з'явилися завдяки або під час воєн, і порушників клятви Гіппократа.

# data[].attributes.attachment_link.title
7 винаходів для війська, які стали буденними для всіх - Bituk Media

# data[].attributes.attachment_link.description
На перший погляд, ці речі не мають нічого спільного з військовою тематикою, але насправді вони були створені завдяки армійським замовленням.

# data[].attributes.headline
Кушнір - Авіація як частина Технічного прогресу в міжвоєнний період

# data[].attributes.subject
Кушнір - Авіація як частина Технічного прогресу в міжвоєнний період

# data[].attributes.body
1939, 14 вересня – у США авіаконструктор українського походження Ігор Сікорський підняв у повітря свій перший гелікоптер VS-300.

З юних років захоплений у літакобудування, Ігор Сікорський ще 1910-го збудував перший гелікоптер (ідею підказали малюнки славетного Леонардо да Вінчі), здатний відриватися від землі. Однак на той час несучим гвинтам не вистачало тяги, вони могли підняти лише порожню машину, без пілота. Відтак роботи були припинені.
До юнацької пристрасті повернувся наприкінці 1930-х.  14 вересня 1939-го власноруч підняв у повітря модель гелікоптеру VS-300 (S-46). Німецький авіаконструктор Генріх Фокке і його послідовники використовували поперечну схему. Тоді як Ігор Сікорський продовжував доопрацьовувати одногвинтову схему із хвостовим рульовим гвинтом. Зрештою вона і стала панівною.
Вже за три роки у США розпочнеться серійне виробництво двомісного S-47, який був прийнятий на озброєння американської армії. Використовували його також у Великобританії. При цьому сам конструктор вважав головним завданням таких машин рятування людей, а не бойові дії. І щиро радів, коли особливу ефективність гелікоптери проявляли в пошуково-рятувальних та санітарних роботах. За підрахунками його сина Сергія Сікорського, машини батька врятували понад півтора мільйона людських життів.

1952-го гелікоптер S-55 першим у світі здійснив трансатлантичний переліт. S-67 у 1970-му встановив абсолютний рекорд швидкості для гелікоптерів. А найкращою машиною Ігоря Сікорського вважається S-58, випробуваний в 1954-му. Всього ж він створив 18 моделей гелікоптерів. Навіть президенти США з 1947-го постійно використовували гелікоптери Ігоря Сікорського.

# data[].attributes.body
Джо́зеф Джон То́мсон — англійський фізик, лауреат Нобелівської премії (1906) за заслуги в області теоретичних й експериментальних досліджень провідності електрики в газах, серед яких найважливіша — відкриття електрона, ізотопів і винаходу мас-спектрометра.

Детальніше про біографію за посиланням: https://dovidka.biz.ua/dzhozef-dzhon-tomson-biografiya/

# data[].attributes.body
Про відкриття:

Досліди Томсона дали можливість встановити, що катодні промені відхиляються в магнітному полі під час відсутності електричного поля, відхиляються в електричному полі за відсутності магнітного поля і при одночасній дії електричного і магнітного полів збалансованої інтенсивності, орієнтованих в напрямках, що викликають окремо відхилення в протилежні сторони, катодні промені поширюються прямолінійно, тобто дія двох полів взаємно врівноважується. Крім того, було з'ясовано, що співвідношення між електричним і магнітним полями, при якому їх дії врівноважується, залежить від швидкості, з якою рухаються частинки. Провівши ряд вимірювань, Томсон зміг визначити швидкість руху катодних променів, яка виявилась значно меншою за швидкість світла, з чого був зроблений висновок, що за своєю природою вони є потоком субатомних частинок, названих «корпускулами». Доповідь за результатами своїх еспериментів Джозеф Томсон зробив 30 квітня 1897 року в Лондонському королівському товаристві, на якому повідомив також і про проведену ним оцінку маси досі невідомих частинок, яка виявивилась в тисячу разів меншою за масу атома водню.

Згодом Томсон показав, що негативно заряджені частинки, вироблені радіоактивними, нагрітими та освітленими матеріалами, мають однакову природу. У 1904 році він запропонував модель атома, що «складається з декількох негативно заряджених корпускул, поміщених у сферу, що має однорідно розподілений позитивний електричний заряд», яка дозволила пояснити ряд фундаментальних фізичних явищ.

# data[].attributes.attachment_caption
The Horse in Motion (джерело: Smarthistory)

# data[].attributes.headline
Технологічні інновації в кіно

# data[].attributes.subject
Технологічні інновації в кіно

# data[].attributes.body
Початок 20 ст. став періодом бурхливого розвитку кіномистецтва. З вдосконаленням кінотехніки різко зросла кількість кінотеатрів, і цей вид мистецтва став найпопулярнішим і доступним в усіх розвинутих країнах світу.

Поступово німе кіно було повністю витіснене звуковим. Видатний американський кінорежисер Дейвід У. Гріффіт розробив нову систему акторської гри в кіно. Кінофільми цього митця «Нетерпимість»,«Шлях на Схід» та інші стали справжніми шедеврами кіномистецтва цього часу. Великою популярністю користувалися кінострічки комічного жанру, де головні ролі виконував французький актор-комік Макс Ліндер. В США у міжвоєнні роки були зняті перші «ковбойські» фільми під керівництвом кінорежисера Інса. Величезну аудиторію збирали кінотеатри, демонструвалися фільми за участю знаменитого кінорежисера і комічного актора Чарлі Чапліна.

Центром американського кіно став Голлівуд, розташований у передмісті Лос-Анджелеса. У роки другої світової війни, коли у Європі робота над створенням нових кінострічок практично була припинена через нестачу плівки, американські кіностудії, і перш за все Голлівуд, заповнили своїми фільмами країни Європи та Азії. Видатними кінорежисерами в Німеччині були Ф. Мурнау, режисер фільму «Остання людина». У Франції з'явилися фільми Ж. Фейдера, Ж. Ренуара, Р. Клєра.

Широко розвивався в передвоєнний період і документальний кінематограф. У Радянському Союзі працювали видатні кінорежисери Є. Ейзенштейн (фільм «Броненосець Потьомкін») і В. Пудовкін, котрий екранізував роман М. Горького «Мати». В Україні працював видатний кінорежисер О. Довженко, що створив всесвітньо відомий фільм «Земля».

Кіномистецтво у 30-х роках стало масовим. Поряд з високохудожніми фільмами йшла демонстрація низькопробних кінокартин, розрахованих на пробудження у глядача зневаги до людини, пропагувався культ сили і т. д. Кіно перетворилося не тільки в популярний засіб мистецтва, а стало елементом «масової культури» та отримало особливих рис із розвитком споживацької культури в другій половині 20 ст.

# data[].attributes.headline
Панченко - Розвиток електроенергії у міжвоєнний період

# data[].attributes.subject
Панченко - Розвиток електроенергії у міжвоєнний період

# data[].attributes.body
Науково-технічний прогрес 1920-х років ознаменувався масовим виробництвом і використанням електроенергії. Електрика стала ключовим фактором розвитку нових енергоємних галузей промисловості та механізації технологічних процесів. Створення енергетичних систем із спільними електротехнічними мережами дозволило регулювати розподіл енергії. В США з 1920-х років, а потім і в інших країнах, почався швидкий розвиток автоматизації управління електростанціями.

Двигунобудування також значно вплинуло на науково-технічний прогрес. На початку 1920-х років двигуни внутрішнього згорання складали 75% загальної потужності первинних двигунів у світі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Електроенергія

# data[].attributes.headline
Розвиток кіно у часи першої світової війни

# data[].attributes.subject
Розвиток кіно у часи першої світової війни

# data[].attributes.body
Перша світова війна (1914-1918) мала значний вплив на розвиток світового та українського кінематографу. Війна стимулювала інтерес до кіно серед населення. Люди прагнули побачити на екрані події, які відбувалися на фронті, дізнатися про долю своїх близьких, які воювали, та пережити емоції того часу.З'явилися нові кінотеатри, як у містах, так і в селах. Кількість кіноглядачів значно зросла.

Нові жанри:

Пропаганда

Одним із напрямків розвитку було пропагандистське кіно. Воно активно використовувалося для пропаганди з обох сторін,країн, конфлікту. Знімалися фільми, які зображували ворога в негативному світлі та героїзували власних солдатів.

Одні з пропагандистських фільмів того часу:"Нація у зброї" (1916) , "Шляхи слави" (1917, Франція),"Великий ілюзіоніст" (1927), "Цивілізація" (1916).

Документалістика

Кінооператори фіксували події на фронті, знімаючи бої, життя в окопах та наслідки війни. Ці документальні кадри дають нам цінне уявлення про те, якою була війна для солдатів та мирних жителів. Приклади: "У липні 1916: Битва на Соммі

і" ;"Кінець шляху".

Розважальне кіно

Хоча війна була головною темою багатьох фільмів того часу, знімалися й інші картини, такі як мелодрами, комедії та історичні фільми. Приклади: "Нетерпимість" (1916), тощо.

Україна У центрі уваги українського кінематографа опинилися теми війни, патріотизму, героїзму та трагедії.

Знімалися фільми про життя на фронті, про долю українських солдатів, про боротьбу за незалежність.Фільми того періоду сприяли зростанню національної самосвідомості українців та прагненню до незалежності.

Крім розважальних фільмів, в роки I світової війни в Україні знімалося багато хронікально-документальних стрічок, які фіксували події на фронті та в тилу.

Деякі українські кіноактори та режисери брали участь у бойових діях.

Після закінчення війни українське кіно продовжувало розвиватися, і 1920-ті роки стали періодом його розквіту.

Кузьменко Олександра

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
BAGATO GARNOGO KINO. Все про культове кіно

# data[].attributes.attachment_link.title
Народження Нації (The Birth of a Nation),  Девід Гріффіт, 1915. UKR SUB Класика кіно #німекіно

# data[].attributes.headline
Відомі діячі в часи Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Відомі діячі в часи Першої світової війни

# data[].attributes.body
Д.В. Гриффит (США)

Відомий своїми епічними фільмами, такими як "Народження нації" (1915) та "Нетерпимість" (1916), які, хоча й не стосувалися безпосередньо I світової війни, відображали тогочасні настрої та цінності.

# data[].attributes.headline
Відомі діячи Першої світової війни

# data[].attributes.subject
Відомі діячи Першої світової війни

# data[].attributes.body
Відомий своїми фантастичними фільмами, такими як "Подорож на Місяць" (1902) та "Подорож до центру Землі" (1907). Мельєс також зняв кілька короткометражних фільмів про I світову війну, таких як "На руїнах Парижа" (1914).

# data[].attributes.headline
У міжвоєнний період те

# data[].attributes.body
У міжвоєнний період технічні процеси охоплювали різноманітні сфери, включаючи промисловість, сільське господарство, транспорт та інші. Основні види технічних процесів у цей час включали виробництво машин та обладнання, розвиток автомобілів та авіації, модернізацію сільського господарства та інше.

У цей період технічні процеси відображали значний прогрес у виробництві та інфраструктурі. Види технічних процесів включали виробництво військової техніки, розвиток електротехніки та електроники, а також впровадження нових технологій у промисловості.

Технічні процеси відображали значний прогрес у різних галузях економіки та суспільства,розвиток автомобілів та авіації, впровадження нових технологій у промисловості та сільському господарстві.

# data[].attributes.headline
Константинова 

# data[].attributes.subject
Константинова 

# data[].attributes.body
Досягнення в галузі астрономії:

1. Відкриття 9-ї планети Плутона;

2. Доведення існування «поза- галактичних» зоряних систем астрономом. Лунінморкомь

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
плванета Плутон

# data[].attributes.body
Автомобілі

Фордівська модель у 1908 р. поклала початок масовому виробництву автомобілів. У 1929 р. на 100 жителів США припадало 21,7 автомобілів; у Великій Британії і Франції — 3,2; а в Німеччині — 1.

Центром автомобільної промисловості США був Детройт.

Видатна роль у розвитку світового автомобілебудування належить відомим інженерам і організаторам виробництва К. Бенцу, В. Майбаху, Г. Даймлеру, Ф. Порше (Німеччина), П. д’Левассору (Франція), Д. Дуранту, Г. Форду (США). З'явились такі моделі як:

Bugatti Type 57

Ford Model B, Model 18 & Model 40

Cadillac V16

# data[].attributes.body
Гуґо Штейнгауз – відомий польський математик, один із засновників сучасної теорії функцій та теорії ймовірностей. Він народився 14 січня 1887 року в Ясло (тепер Польща) і помер 25 лютого 1972 року у Вроцлаві.

Штейнгауз був автором першої польської праці з функціонального аналізу «Additive und stetige Funktionaloperationen» (1919) і співавтором основної теореми про послідовність лінійних операцій, яка увійшла в математику під назвою теореми Банаха — Штейнгауза.

Одна з найвагоміших праць Штайнгауза – це “Математичний калейдоскоп”, який був перекладений багатьма мовами. Сам оригінал написаний у 1938 році, перед самісіньким початком війни. Це була книга з картинками, яку автор описав як свого роду “математичний зоопарк”. Малося на увазі, що точна наука подається там таким чином, щоб викликати до неї зацікавлення.

# data[].attributes.body
Авіація

Надзвичайно швидко зростали темпи розвитку авіації. У 1903 р. брати

Райт здійснили перший керований політ на своєму «Флайєр-1», виготовленому з дерева, дроту і тканини. Вивчення та раціональний вибір аеродинамічних

форм літаючих машин з поступовим переходом до багатопланових, суцільно-

металевих конструкцій (Г. Юнкерс у Німеччині, А. Туполєв у СРСР), підвищення потужності двигунів визначило наростання швидкості польотів — від 300 км/год у 1922 р. до 750 км/год у 1939 р. У міжвоєнний період розпочали широко застосувати авіацію як один з основних засобів транспорту. У червні 1919 р. британські авіатори Д. Елкок і А. Браун вперше перетнули Атлантичний океан. Політ загалом тривав 16 год і 27 хв. У 1926 р. англійський пілот А. Кобем здійснив авіапереліт з Південної Англії в м. Кейптаун (Південна Африка) і назад з метою перевірити можливості відкриття далеких авіамаршрутів. У 1927 р. американець Ч. Ліндберг за 33 год і 30 хв зробив безпересадний переліт з Нью-Йорка до Парижа. Величезний внесок у розвиток світової авіації зробили льотчики СРСР, які здійснили рекордні польоти в 1930-і роки.

# data[].attributes.headline
Константинова

# data[].attributes.subject
Константинова

# data[].attributes.body
У США у 1915 р. у Маунт-Вільсоновській обсерваторії було встановлено телескоп з великим діаметром дзеркала, що дало змогу розширити коло астрономічних досліджень. Завдяки використанню нових технічних досягнень були відкриті нові зоряні системи. За допомогою фотографування у 1930 р. виявлено дев'яту планету нашої Сонячної системи – Плутон. Вчені-астрономи встановили скупчення галактик, які творять Метагалактику.

# data[].attributes.headline
Константинова

# data[].attributes.subject
Константинова

# data[].attributes.body
Було відкрито безліч інших Галактик, що до цього здавалися скупченням первинної матерії. Те, що ці «скупчення» є саме «позагалактичними» (тобто, розташо- ваними за межами нашої Галактики) зоряними системами, вперше довів К. Лундмарк у 1920 р.

Кнут Еміль Лундмарк (швед. Knut Emil Lundmark; 14 червня 1889 — 23 квітня 1958) — шведський астроном.

Наукові роботи присвячені галактичній і позагалактичній астрономії. Деякі результати, отримані Лундмарком в цій галузі, визначили пізніші відкриття, які революціонізували наші уявлення про Галактику та природу спіральних туманностей. У дискусії про спіральні туманності він разом з Г. Кертісом був переконаним прихильником погляду про їх позагалактичну природу. 1919 року, вивчаючи нові зірки, що спалахнули в галактиці Андромеди, Лундмарк визначив відстань до цієї туманності і отримав значення, близьке до знайденого Е. П. Габблом кілька років потому. У тому ж році запропонував метод визначення відстаней до спіральних туманностей за їх кутовими розмірами. Провів (1926—1928) статистичне дослідження подвійних і кратних галактик; на підставі вивчення справжнього розподілу галактик у просторі першим дійшов висновку про існування Місцевої групи галактик і визначив розташування «екватора» цієї групи. 1946 року з аналізу відстані до M31, отриманого за великою кількістью нових зір, блакитних надгігантів та кулястих скупчень, зробив висновок про необхідність перегляду шкали позагалактичних відстаней (це питання остаточно вирішено В. Г. В. Бааде 1952 року). Лундмарк одним з перших отримав наочні свідчення обертання Галактики. 1919 року він довів, що відносно кулястих скупчень та позагалактичних туманностей Сонце рухається в площині Чумацького Шляху; 1924 року визначив, що цей рух відбувається під прямим кутом до напряму на галактичний центр, і висловив припущення про обертання Сонця і найближчих до нього зір навколо цього центру галактики.

На його честь названо астероїд 1334 Лундмарка.

# data[].attributes.body
Радіо

Радіо стало масовим засобом комунікації й розваг. Це дозволило людям отримувати новини, музику та іншу інформацію в режимі реального часу, що сприяло зростанню поінформованості та єдності суспільства.

Телефон

Телефонний зв'язок поширився і став доступнішим, що полегшило особисте та бізнес-спілкування.

Цікаві факти:

1927 США. Передача відео

Bell System передає телевізійне зображення президента США Герберта Гувера по телефонних лініях з Вашингтона до Манхеттена. Це перша публічна демонстрація телевізійної передачі на велику відстань в США.

1934 Будапешт. SS1

На X пленарній асамблеї Міжнародного телефонного консультативного комітету (CCIF 1924) прийнятий перший стандарт для сигналізації на міжнародних каналах з ручним способом встановлення з'єднань. Єдиним сигналом був тон частотою 500 Гц, передавався імпульсами з частотою переривання 20 Гц, який використовувався для заняття або звільнення каналу. Сигнал супроводжувався візуальною індикацією.

1936 США. Синтез мови

Г. В. Дадлі (HW Dudley), дослідник з Bell Laboratories, створив перший у світі електричний синтезатор мови — «voice coder» («голосовий кодер»). Синтезатор управлявся оператором за допомогою клавіатури й ножних педалей. Пристрій було продемонстровано на Всесвітній виставці в Нью-Йорку і Сан-Франциско в 1939 р.

# data[].attributes.body
Давид Гільберт (1862-1943) був видатним німецьким математиком, який зробив значний внесок у багато галузей математик

У 1888 році Гільберт зумів вирішити «проблему Гордана», часто звану «основною теоремою теорії інваріантів», і довів існування базису для будь-якої системи інваріантів (сам Гордан зміг довести лише окремий випадок теореми для бінарних форм)

У 1897 році виходить капітальна монографія «Zahlbericht» ( «Звіт про числа») по теорію чисел алгебри.

У 1900 році на Другому Міжнародному математичному конгресі Гільберт формулює знаменитий список 23 невирішених проблем математики, що послужив напрямних покажчиком докладання зусиль математиків протягом усього XX століття. На даний момент вирішено 16 проблем із 23. Ще дві не є коректними математичними проблемами (одна сформульована надто розпливчасто, щоб зрозуміти, чи вирішена вона чи ні, інша, далека від рішення, — фізична, а не математична).

# data[].attributes.body
Адамар Жак Соломон (8 грудня 1865 — 17 жовтня 1963) — французький математик. Член Паризької Академії наук (з 1912). Основні праці присвячені теорії диференційних рівнянь з частинними похідними, теорії чисел, теорії функцій комплексної змінної і механіки (проблема стійкості рівноваги).

Довів асимптотичний закон розподілу простих чисел. Йому належать фундаментальні роботи з теорії функцій, аналітичної механіки, алгебри, геометрії, теорії ймовірностей, топології, а також психології творчості. З іменем Адамара пов’язані рішення багатьох математичних та технічних проблем: теорема Коші — Адамара для радіуса збіжності степеневого ряду, гіпотеза Адамара в теорії пластин, оптичне перетворення Адамара, спектрометр Адамара, матриці Адамара для гіперболічних рівнянь, умова Лежандра — Адамара позитивності акустичного тензора твердого тіла, рівняння Адамара для хвиль на воді, теорема Френеля — Адамара, нерівність Адамара для визначників тощо. Працями Адамара закладено основи багатьох напрямків у математиці.

Під час Другої світової війни допомагав вченим, які змушені були залишити нацистську Німеччину. Багато уваги надавав шкільному викладанню. Автор підручників з елементарної геометрії, які були видані в українському перекладі 1953–1955.

# data[].attributes.headline
Індустріалізація й охорона здоров'я

# data[].attributes.subject
Індустріалізація й охорона здоров'я

# data[].attributes.body
Масове виробництво

Застосування нових технологій у промисловості призвело до збільшення виробництва товарів широкого вжитку. Це сприяло зростанню споживання і підвищенню життєвого рівня.

Медичні досягнення

Винахід пеніциліну та інших антибіотиків значно знизив смертність від інфекційних хвороб. Також розвивалися методи хірургії, діагностики й лікування, що поліпшило загальний стан здоров'я населення.

Пеніцилін - антибіотик, який отримують з цвілевих грибків. Це перший протимікробний препарат, виділений з мікроорганізмів. Невідомо, хто саме відкрив бактерицидні властивості цвілі, але пеніцилін у чистому вигляді (бензилпеніцилін) був виділений Олександром Флемінгом у 1928 році.

В медицині почали використовувати електрокардіографи і електроенцефалографи — апарати для дослідження діяльності серцевого м’яза і головного мозку.

Величезне значення як для фізіології, так і для медицини мало вивчення вищої нервової діяльності академіком І. Павловим та його школою. Австрійський вчений З. Фрейд розробив теорію психосексуального розвитку індивіда. Фрейд був ініціатором практичного застосування методу психоаналізу при лікуванні певних захворювань.

# data[].attributes.headline
Електрифікація

# data[].attributes.subject
Електрифікація

# data[].attributes.body
Характерною рисою науково-технічного прогресу з 1920-х роках стало масове виробництво і використання електроенергії. Електрика перетворилася у вирішальний чинник становлення нових енергомістких галузей промисловості та здійснення різних систем механізації й автоматизації технологічних процесів. Інтенсивно створювали енергетичні системи зі спільними електротехнічними мережами, що дозволили регулювати розподіл енергії між споживачами. З 1920-х років у США, а потім і в інших країнах розпочався пришвидшений розвиток засобів автоматизації в управлінні електростанціями. Електрика стала доступною у містах і навіть у сільських районах. Це призвело до впровадження електричного освітлення, електропобутових приладів (холодильники, пральні машини, пилососи), що значно підвищило рівень комфорту і полегшило побут.

# data[].attributes.attachment_caption
Макс Рейнгарт

# data[].attributes.headline
Бистров Тимофій

# data[].attributes.subject
Бистров Тимофій

# data[].attributes.body
Рейнгардт завжди прагнув реформувати німецьке театральне мистецтво, виступаючи проти театральної рутини і натуралізму, поверхневої побутової правдоподібності. Його спектаклі відрізнялися винахідливістю і фантазією, віртуозним використанням декорацій, світлових і шумових ефектів, музики. Серед улюблених прийомів — сцена, що обертається, перенесення авансцени в зал для глядачів, відмова від рампи, що розділяє акторів і публіку.

Приділяв увагу психологічній розробці характерів, культурі сценічного мовлення і пластичної виразності гри актора, використав пантоміму, танець, акробатику.

У 1920 році організував перший Зальцбурзький фестиваль.

У 1932 р. Рейнгардта було висунуто кандидатом на Нобелівську премію, але через антисемітську кампанію протесту на чолі з Кнутом Гамсуном його кандидатуру було знято. У тому ж році Рейнгардт добровільно залишив пост директора Німецького театру у Берліні і поїхав до Австрії.

# data[].attributes.headline
Лісневський Лук'ян 

# data[].attributes.subject
Лісневський Лук'ян 

# data[].attributes.body
Театральне мистецтво в СРСР. На фотографії ми бачимо МХТ, це був перший загальнодоступний театр СРСР. Пізніше виникають театри для дітей: у 1918 – Дитячий театр Мосради, у 1921 – Московський театр для дітей, у 1922 – Театр юних глядачів у Петрограді. В перші роки Радянської влади на Україні, У Грузії, Вірменії, Азербайджану, Татарії були об'єднані й укріплені професійні трупи, що знаходилися раніше у вкрай важкому положенні; театри були прийняті на держбюджет і їм зроблена діюча допомога. У 1919 створений Київський драматичний театр, у 1920 – театр у Казані, Перший білоруський драматичний театр у Мінську, український театр імені Франко у Вінниці, Азербайджанський драматичний театр у Баку і Грузинський театр імені Руставелі в Тбілісі, у 1922 – театр «Березіль» у Києві.

У спектаклях масово стверджувалася героїчна тема народу, який робить революцію і робить нове життя який з'явився у 1898 році. У спектаклях масово стверджувалася героїчна тема народу, який робить революцію і робить нове життя.

# data[].attributes.headline
Гончарова Софія 

# data[].attributes.subject
Гончарова Софія 

# data[].attributes.body
У Франції відомим театром, де були зосереджені кращі художні сили, став «Комеді Франсез», а також так званий «Театр бульварів». Цим театром протиставлялося нове об'єднання театральних митців під назвою «Картель». До нього входили такі видатні режисери як Луї Жіве, Шарль Цюллен, Гастон Батті, Жорж Пітоєв. Найбільш талановитим режисером з цієї плеяди митців був Шарль Дюллен, який у 1936 р. з великим успіхом здійснив постановку «Скупого» Мольєра.

# data[].attributes.attachment_caption
Луїджі Піранделло

# data[].attributes.headline
Єрмаков Іван

# data[].attributes.subject
Єрмаков Іван

# data[].attributes.body
італійський письменник і драматург. Лауреат Нобелівської премії з літератури 1934 року «за творчу сміливість та винахідливість у відродженні драматургічного й сценічного мистецтва». На творчість Піранделло вплинула так звана веристська драматургія. У драмі «Шість персонажів у пошуках автора» (італ. "Sei personaggi in cerca d'autore"), 1921) втілено протиріччя між мистецтвом і життям та представлена соціальна трагедія людей, безсилих проти нав'язаної їм «маски». В іншому аспекті та ж проблема поставлена в драмі «Оголені одягаються» (1923), в якій описана святенницька мораль «порядних» людей. Заслуга Піранделло як драматурга полягає у вивільненні італійського театру від потужного впливу з Франції. П'єса «Шість персонажів у пошуках автора» заклала підвалини модерного психологічного театру в Італії.

# data[].attributes.body
Значні технічні досягнення були у водного транспорту. На межі ХІХ – ХХ ст. ст. тоннаж світового парового флоту вперше перевищив тоннаж вітряного. Побудовані були також перші судна з паровою турбіною (турбоходи). У ці роки прокладено нові важливі штучні водяні шляхи. Найбільш протяжним з них був Панамський канал (1915), що мав для правлячих кіл США велике господарське та військове значення.

Видатне технічне завоювання кінця ХІХ – початку ХХ ст. – створення керованих повітряних суден легше повітря (дирижаблів) та тяжче повітря (аеропланів). Моторами повітряних апаратів обох видів слугували двигуни внутрішнього згоряння. Проте, ні повітроплавання, ні авіація не стали тоді ще засобом регулярного пасажирського повітряного транспорту. Дирижаблі та літаки систематично використовувались лише для військових цілей в роки першої світової війни.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.body
Німе кіно під час Першої та Другої світових воєн було важливим етапом в розвитку кінематографа.

Перша світова війна мала руйнівний вплив на більшість національних кінематографів в Європі, прискорюючи спад, який вже був очевидним для деяких (Англія, Франція), тоді як призупиняла рух, який відчували інші (Данія, Італія). Лише дві країни, Швеція та Німеччина, вийшли з війни зі своїми національними кінематографами в сильнішій позиції, ніж коли вона почалася.

Міжвоєнний період був часом розквіту німого кіно. Високий період німого кіно, між 1926 та 1930 роками, досяг вершини поетичного вираження та тонкості перед приходом звуку.

Друга світова війна також вплинула на кінематограф. У Великобританії, всі кінотеатри були закриті з початком війни у вересні 1939 року, але потім їм дозволили відкритися протягом місяця.

Ці події відіграли важливу роль у формуванні кінематографа, як ми його знаємо сьогодні.

# data[].attributes.headline
У Любомлі, склад насел

# data[].attributes.body
У Любомлі, склад населення якого у міжвоєнний період визначало три національності (євреї, поляки, українці), існувало три футбольні команди:

1. «Православний клуб спортовий». Українська футбольна команда.

Форма гравців – футболка з комірцем, шорти та гетри темно-коричневих кольорів; футболка білого кольору з поперечними темними лініями («моряк»), шорти та гетри темного кольору.; біла футболка із поперечною горизонтальною лінією, білі шорти, смугасті гетри.; біла футболка з вертикальними темними лініями, темні шорти та гетри.

# data[].attributes.headline
2. «Польський клуб спортовий». Польська футбольна команда.

# data[].attributes.subject
2. «Польський клуб спортовий». Польська футбольна команда.

# data[].attributes.headline
Жидовський клуб спортовий». Єврейська футбольна команда.

# data[].attributes.subject
Жидовський клуб спортовий». Єврейська футбольна команда.

# data[].attributes.body
Форма гравців – біла футболка-безрукавка, сірі шорти, темні гетри; світла футболка, темні шорти і гетри.

# data[].attributes.headline
Другу світову війну по

# data[].attributes.body
Другу світову війну показано на екрані в сотнях фільмів — несамовиті драми військовополонених і трагедій у концентраційних таборах. Фільм розповідає історію капітана Джона Міллера, який під час Нормандської операції із загоном з восьми осіб мав вирушити в тил ворога на пошуки рядового. За деякими даними, картина заснована на реальних подіях, що трапилися з братами Ніланд після впровадження в армії США політики останнього вцілілого, яка передбачала службу членів однієї сім’ї в різних військових підрозділах .

Фільм: Врятувати рядового Раяна (1998)

# data[].attributes.headline
Кіно під час другої світової війни

# data[].attributes.subject
Кіно під час другої світової війни

# data[].attributes.body
Під час окупації України Німеччиною у часи Другої світової війни тут продовжувалося кінематографічне життя. Його центром був Київ, де товариство «Україне-фільм» на базі Київської кіностудії почало створювати пропагандистські документальні та хронікальні стрічки. На студії в той час працювало кілька відомих кінематографістів, зокрема оператори Микола Топчій та Юрій Тамарський. Також у Києві діяло вісім кінотеатрів.Наприкінці 1941 року німецькі окупанти створили товариство «Україне-фільм», основним завданням якого було висвітлювати події з того боку, який вигідний німецьким загарбникам. Товариство знімало документальні фільми про рейхкомісаріат, а також контролювало діяльність українських кінотеатрів, кіностудій.

До роботи на рейхкомісаріат була залучена лише Київська кіностудія. До війни вона нараховувала понад тисячі працівників. Втім, більшість з них змогли евакуюватися, тож в окупованому Києві працювало декілька десятків кінематографістів. Вони ж і займалися зйомками пропагандистських фільмів.

На жаль, українська історія кіно мало розповідає про кінематограф нашої країни за часів німецької окупації. Втім, про декілька фільмів все ж відомо.

наприклад, у 1943 році був знятий документальний фільм «Знову Пасха на Україні». До інших відомих фільмів, знятих саме на замовлення німців, можна також віднести «Робочий день українського селянина», «Ми творимо в Німеччині», «Дорога до Рейху» та інші.Крім того, в репертуарі українських кінотеатрів можна було знайти й фільми легких жанрів. Так, наприклад, глядачі могли побачити картини «Ліс шумить», «Ой не ходи, Грицю», «Віденські історії» та «Зоря над Ріо».

Втім, навіть не дивлячись на німецьку окупацію, більшості українських кіномитців вдалося успішно евакуюватися з міста. І вони навіть продовжили роботу на новому місці.

# data[].attributes.headline
Основні напрямки розвитку мистецтва у першій половині 20 століття.                                       Попович.

# data[].attributes.subject
Основні напрямки розвитку мистецтва у першій половині 20 століття.                                       Попович.

# data[].attributes.body
Першу половину 20 століття характеризують значні зміни в мистецтві, обумовлені соціальними, політичними та технологічними змінами. У цей період виникло багато нових художніх течій та стилів, що відображали складність часу. Серед найважливіших напрямків розвитку мистецтва можна виділити кілька ключових рухів. Ось основні напрямки:

Експресіонізм

Виник на початку століття, митці, як-от Едвард Мунк та Василь Кандинський, виражали свої емоції через яскраві кольори та спотворені форми.

Кубізм

Заснований Пабло Пікассо та Жоржем Браком, представляв об'єкти з різних точок зору одночасно, використовуючи геометричні форми.

Футуризм

Прославляв технологічний прогрес і динаміку життя. Італійські митці, як-от Філіппо Томмазо Марінетті, зображали машини та індустріальне середовище.

Дадаїзм

Виник під час Першої світової війни як протест проти буржуазних цінностей. Марсель Дюшан та Ханс Арп створювали антироботи, використовуючи абсурдність.

Сюрреалізм

Досліджував підсвідоме і сновидіння. Сальвадор Далі та Рене Магрітт створювали дивовижні, нелогічні образи.

Абстрактний експресіонізм

Зосереджувався на емоціях через абстрактні форми. Джексон Поллок та Марк Ротко експериментували з техніками крапання фарби та великими кольоровими площинами. Ці напрямки відобразили глибокі суспільні та культурні зміни свого часу, сформувавши основу для подальших художніх експериментів.

# data[].attributes.headline
Театр першої половини 20 століття: СРСР, Німеччина, Франція, Італія.                       Попович

# data[].attributes.subject
Театр першої половини 20 століття: СРСР, Німеччина, Франція, Італія.                       Попович

# data[].attributes.body
Перша половина 20 століття була періодом значних змін у театральному мистецтві. Театральні новації та політичні події вплинули на розвиток театру в різних країнах.

СРСР

У СРСР театр став інструментом пропаганди. Костянтин Станіславський розробив систему акторської гри, що акцентувала на психологічній правді. Водночас, Володимир Мейєрхольд експериментував з формами та рухом, створюючи революційний "біомеханічний" театр.

Німеччина

У Німеччині Бертольт Брехт розробив епічний театр, що змушував глядача критично осмислювати події на сцені. Використовувались техніки відчуження, щоб глядач не втрачав критичності та не занурювався емоційно в події.

Франція

Французький театр зазнав впливу сюрреалізму та експресіонізму. Антонен Арто запропонував "театр жорстокості", де глядач мав переживати сильні емоційні та фізичні відчуття. Цей підхід викликав суперечливі реакції та вплинув на подальші експерименти в театрі.

Італія

В Італії театр також зазнав змін під впливом футуризму. Філіппо Томмазо Марінетті та інші футуристи прагнули зламати традиційні форми театру, вводячи швидкість, динаміку та нові технології в постановки. Театр першої половини 20 століття відзначався експериментами та інноваціями. Митці цих країн активно шукали нові форми вираження, що відображали складність та динамізм свого часу.