# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sign up for the latest news

Get updates on our progress towards clean oceans directly in your inbox.

Close popup

The Great Pacific Garbage Patch (GPGP) is the largest of the five offshore plastic accumulation zones in the world's oceans. It is located halfway between Hawaii and California.
PLASTIC ACCUMULATION

It is estimated that 1.15 to 2.41 million tonnes of plastic are entering the ocean each year from rivers. More than half of this plastic is less dense than the water, meaning that it will not sink once it encounters the sea.

1.15 to 2.41 million metric tonnes of plastic are entering the ocean each year.

Tweet this

The stronger, more buoyant plastics show resiliency in the marine environment, allowing them to be transported over extended distances. They persist at the sea surface as they make their way offshore, transported by converging currents and finally accumulating in the patch.

Once these plastics enter the gyre, they are unlikely to leave the area until they degrade into smaller microplastics under the effects of sun, waves and marine life. As more and more plastics are discarded into the environment, microplastic concentration in the Great Pacific Garbage Patch will only continue to increase.

ESTIMATION OF SIZE

The GPGP covers an estimated surface area of 1.6 million square kilometers, an area twice the size of Texas or three times the size of France.

The Great Pacific Garbage Patch covers an estimated surface of 1.6 million square kilometers

To formulate this number, the team of scientists behind this research conducted the most elaborate sampling method ever coordinated.

This consisted of a fleet of 30 boats, 652 surface nets and two flights over the patch to gather aerial imagery of the debris.

Sampling at different locations within the same time period allowed a more accurate estimate of the size of the patch and the plastic drifting in it.

LOCATION

Due to seasonal and interannual variabilities of winds and currents, the GPGP's location and shape are constantly changing. Only floating objects that are predominantly influenced by currents and less by winds were likely to remain within the patch.

By simulating concentration levels in the North Pacific, the researchers were able to follow the location of the patch, demonstrating significant seasonal and interannual variations. On average the patch orbits around 32°N and 145°W. However, the team observed seasonal shift from west to east and substantial variations in latitude (North to South) depending on the year.

The Ocean Cleanup is currently cleaning up the Great Pacific Garbage Patch with System 03.

Learn more

Help fund our scale-up and let's make the Great Pacific Garbage Patch a thing of the past

Donate

At the time of sampling, there were more than 1.8 trillion pieces of plastic in the patch that weigh an estimated 100,000 tonnes. These figures are much higher than previous calculations.
TOTAL MASS AND COUNT

100'000 tonnes of plastic float in the GPGP, equivalent to over 740 Boeing 777's

The mass of the plastic in the Great Pacific Garbage Patch (GPGP) was estimated to be approximately 100,000 tonnes, which is 4-16 times more than previous calculations. This weight is also equivalent to more than 740 Boeing 777s.

4 to 16 times more plastic in the Great Pacific Garbage Patch than Previously Estimated

Tweet this

The center of the GPGP has the highest density and the further boundaries are the least dense.

A total of 1.8 trillion plastic pieces were estimated to be floating in the patch - a plastic count that is equivalent to 250 pieces of debris for every human in the world.

Using a similar approach as they did when figuring the mass, the team chose to employ conservative estimations of the plastic count. While 1.8 trillion is a mid-range value for the total count, their calculations estimated that it may be range from 1.1 to up to 3.6 trillion pieces.

Concentration

Using data from multiple reconnaissance missions, a mass concentration model was produced to visualize the plastic distribution in the patch.

The mass concentration model, pictured below, shows how the concentration levels gradually decrease by orders of magnitude towards the outside boundaries of the GPGP. The center concentration levels contain the highest density, reaching 100s of kg/km² while decreasing down to 10 kg/km² in the outermost region.

These results prove that plastic pollution at sea, while densely distributed within the patch, is scattered and does not form a solid mass, thus demystifying the trash island concept.

Vertical distribution

The Ocean Cleanup measured the vertical distribution of plastic during six expeditions between 2013 to 2015. Results from these expeditions proved that the buoyant plastic mass is distributed within the top few meters of the ocean.,

Factors such as wind speed, sea state, and plastic buoyancy will influence vertical mixing. However, buoyant plastic will eventually float back to the surface in calmer seas. Larger pieces were observed to resurface much more rapidly than smaller pieces.

Persistency

Characteristics of the debris in the Great Pacific Garbage Patch, such as plastic type and age, prove that plastic has the capacity to persist in this region.

Plastic in the patch has also been measured since the 1970's and the calculations from subsequent years show that microplastic mass concentration is increasing exponentially - proving that the input of plastic in the patch is greater than the output. Unless sources are mitigated, this number will continue to rise.

The vast majority of plastics retrieved were made of rigid or hard polyethylene (PE) or polypropylene (PP), or derelict fishing gear (nets and ropes particularly). Ranging in size from small fragments to larger objects and meter-sized fishing nets.

Size classes

Plastic within the patch was categorized into four size classes:
- Microplastics (0.05 - 0.5 cm)
- Mesoplastics (0.5 - 5 cm)
- Macroplastics (5 - 50 cm)
- Megaplastics (anything above 50 cm)

92% of the total mass is made of debris larger than 5mm

Tweet this

When accounting for the total mass, 92% of the debris found in the patch consists of objects larger than 0.5 cm, and three-quarters of the total mass is made of macro- and mega plastic. However, in terms of object count, 94% of the total is represented by microplastics.

Categorization types

75% to 86% of GPGP Plastics Comes from Fishing Activities

Once the plastics were collected, a team of volunteers classified the plastic into:
- Type H: Hard plastic, plastic sheet or film;
- Type N: Plastic lines, ropes, and fishing nets;
- Type P: Pre-production plastics (cylinders, spheres or disks);
- Type F: Fragments made of foamed materials

These plastic types were then screened for clues on age and origin. This was performed by examining each object for dates, languages, trademarks, symbols or 'made in' statements.

Why large debris matter

Because the plastics have been shown to persist in this region, they will likely break down into smaller plastics while floating in the GPGP.

This deterioration into microplastics is usually the result of sun exposure, waves, marine life, and temperature changes. Microplastics have been discovered floating within the water surface layers, but also in the water column or as far down as the ocean floor.

Once they become this small, microplastics are very difficult to remove and are often mistaken for food by marine animals.

Not only does plastic pollution in the Great Pacific Garbage Patch pose risks for the safety and health of marine animals, but there are health and economic implications for humans as well.

Impact on wildlife

Plastic has increasingly become a ubiquitous substance in the ocean. Due to its size and color, animals confuse the plastic for food, causing malnutrition; it poses entanglement risks and threatens their overall behavior, health, and existence.

84% of samples contained toxic chemicals

Studies have shown that about 900 species have encountered marine debris, and 92% of these interactions are with plastic. 17% of the species affected by plastic are on the IUCN (International Union for Conservation of Nature) Red List of Threatened Species.

Toxic for Sea Surface Feeders

180X more plastic than food at the surface of the Great Pacific Garbage Patch

Tweet this
Floating at the surface of the Great Pacific Garbage Patch (GPGP) is 180x more plastic than marine life. Animals migrating through or inhabiting this area are then likely consuming plastic in the patch. For example, sea turtles by-caught in fisheries operating within and around the patch can have up to 74% (by dry weight) of their diets composed of ocean plastics. Laysan albatross chicks from Kure Atoll and Oahu Island have around 45% of their wet mass composed of plastics from surface waters of the GPGP.

Since 84% of this plastic was found to have at least one Persistent Bio-accumulative Toxic Persistent Bio-accumulative Toxic (PBT) chemical, animals consuming this debris are therefore ingesting the chemicals attached to the plastic.
Entanglement of Marine Life
Fishing nets account for 46% of the mass in the GPGP and they can be dangerous for animals who swim or collide into them and cannot extract themselves from the net. Interaction with these discarded nets, also known as ghost nets , often results in the death of the marine life involved.

Impact on Humans and Society

Once plastic enters the marine food web, there is a possibility that it will contaminate the human food chain as well. Efforts to clean and eradicate ocean plastic have also caused significant financial burdens.

Plastic pollution costs 13B dollars per year.

Affects the Human Foodchain

Through a process called bioaccumulation, chemicals in plastics will enter the body of the animal feeding on the plastic, and as the feeder becomes prey, the chemicals will pass to the predator - making their way up the food web that includes humans. These chemicals that affected the plastic feeders could then be present within the human as well.

Affects the Economy

According to a study conducted in collaboration with Deloitte, yearly economic costs due to marine plastic are estimated to be between $6-19bn USD. The costs stem from its impact on tourism, fisheries and aquaculture, and (governmental) cleanups. These costs do not include the impact on human health and the marine ecosystem (due to insufficient research available). This means that intercepting plastic in rivers is much more cost-effective than dealing with the consequences downstream. Learn more in our interactive map.

Resulting from several research missions, traveling across and above the GPGP, The Ocean Cleanup team compiled an unprecedented amount of data to better understand the plastic that persists in this region.

Boyan Slat - The New Picture of the Great Pacific Garbage Patch (2018)

Research Expeditions

"To accurately quantify a problem of the size, we had to do research at a scale that had never been done before" - Boyan Slat

Tweet this

Scientists have been studying this area since the 1970's - usually by means of dragging a small sampling net through the debris. This method showed a bias towards smaller objects and did not provide much insight into the larger pieces, and, thus, the entire scope of the GPGP.

Over the course of three years, researchers at The Ocean Cleanup went on several data collection missions. This included the Multi-Level-Trawl expedition, where they analyzed the depth at which buoyant plastic debris may be vertically distributed; the Mega Expedition using vessels to cross the patch with many trawls at once; and the Aerial Expedition which involved the use of a plane flying at low altitude to observe the debris from above.

2015 - Multi-Level-Trawl Expedition

Realizing that previous methods of analyzing the plastic in the patch needed improvement, The Ocean Cleanup designed a new research tool, called the multi-level-trawl, which allowed measurements of 11 water layers simultaneously going as far down as 5 meters below surface level. This trawl was then used in the Vertical Distribution Research.

The multi-level-trawl allowed the team to study further down into the water and understand to which depths buoyant plastic may be distributed. Through these studies, it was observed that buoyant plastic floats primarily in the first few meters of the water.

2015 - Mega Expedition

In 2015, 30 vessels and 652 surface nets, in parallel, crossed the GPGP as part of the Mega Expedition.
Numerous vessel owners offered the use of their ships for the mission. Of those ships, many carried behind them a Manta-trawl; including one mothership, the 171ft long Ocean Starr, which was able to carry two 6-meter-wide trawls and a survey balloon.

The fleet returned with over 1.2 million plastic samples that rendered an unprecedented amount of plastic measurements from the three months of study. Scientists present on the expedition noted that there was an alarming amount of plastic floating in the patch, and their preliminary findings indicated that there were more large objects than originally expected.

2016 - Aerial Expedition

After the Mega Expedition, the team wanted to learn more about these large plastic pieces that were difficult to come by. Megaplastics are more scattered than the smaller plastics, and, to study this important aspect of the patch, the team needed to cover an even larger area.

Using a C-130 Hercules aircraft, The Ocean Cleanup surveyed 311 km² with advanced sensors and an RGB camera (CS-4800i) that captured one photo every second of flight time. They took two flights and came back with over 7,000 single frame mosaics from the mission.

Ocean Research Laboratory

Once the ocean plastic was brought back to the Netherlands, it then needed to be counted, classified and analyzed.

Counting and Classifying

The first step in analyzing the plastic was to quantify it - to turn this physical matter into data.

Every piece of plastic that was recovered was cleaned, counted and classified by size and type. In total, 1.2 million plastic samples were counted, one by one, and were used to further study the physical properties and toxicity of the plastic that floats in the GPGP.

The Research team takes on the monumental task of counting and classifying the Mega Expedition samples.

Understanding Physical Properties

Not only is the size and count of the plastic in the GPGP important to calculate, but the way in which the plastic interacts in the water helps the team learn more about the buoyancy and depths of the plastic.

To test this, various experiments were performed on the plastic in environments that were intended to replicate oceanic conditions and particularly salinity. Laboratory tests were conducted to measure the vertical speed of the plastic as it resurfaces.

More than 4000 rising speed tests to understand how plastic particles behave in the water.

Understanding Toxicity

It is commonly known that harmful PBT (Persistent Bio-accumulative Toxic) chemicals are found in ocean plastics, so researchers at The Ocean Cleanup tested plastic samples from the expeditions for their chemical levels. Their results helped them to realize what chemicals are present in the patch and what that means for animals feeding there.

Plastics ranging from various type and size were analyzed by placing them in mixtures that would allow the various chemicals to be identified. A process known as Chromatography. They found through various tests that 84% of the plastics in the GPGP contain at least one type of PBT chemical.

Ocean Plastic Data Science

Numerous computational and mathematical processes and methods were used throughout the study of the GPGP, allowing the team to visualize and characterize many features of the patch and the plastic within it.

Turning Ocean Plastic into Data

When the manta trawls samples were captured and then brought on the vessel, several criteria were noted in the datasheets, including the date, duration, and final coordinates of each tow.

With this information, the team was able to identify the exact location where the plastic was retrieved. The location and duration of all tows were confirmed during a post-processing phase by inspecting all the recorded datasheets against GPS trackers that were installed on all participating vessels. The total distance of tows, for example, combined with the net's characteristics allowed the researchers to estimate the total surveyed surface.

Process Aerial Expedition Data

Aboard the C-130 Hercules aircraft used for the Aerial Expedition were three types of sensors: Lidar (an advanced active sensor that is similar to that used on Google's autonomous cars), SWIR imager (an infrared camera to detect ocean plastic) and an RGB camera.

There were 3 sensor technicians, 7 navigation personnel and 10 researchers who helped track the plastic from above and monitor the equipment on board.

The data from this expedition were then analyzed and processed resulting in multispectral and geo-referenced imagery that was used to screen the surface area for plastic by trained observers and a machine-learning algorithm, providing spatial distribution of larger debris (>0.5m).

A Key to Convert Pixels into Kilograms

The mass of the plastic debris in the GPGP was calculated using imagery from the Aerial Expedition. By comparing the top view surface against dry mass of multiple objects collected during the first expedition at sea, including ghost nets, the team was able to make these estimations.

Merge all the Data into Comprehensive Computer Models

The data and imagery gathered from these objectives were eventually used by our team of computational modelers to build various models and computer-generated graphics. These served as a visual representation of the studies and tests that had been performed during the expeditions.

Research of this nature is crucial when understanding the many facets of the GPGP. These models have helped the engineers at The Ocean Cleanup to further improve the design of the cleanup system, which was deployed mid-2018.

We also use modeling to identify the pathways that bring plastic to the gyres. In 2022 our researchers published a new study based on over 6000 plastic objects (over 5 cm in size) captured in the GPGP by our System 001/B cleaning system in 2019. We then compared our field observations with our 'virtual particle' modeling results, allowing us to see the most statistically probable sources of GPGP plastic.

This indicated that over 75% of plastics in the GPGP - not only the 46% made up of fishing nets, as we discovered in 2018 - are attributable to offshore fishing activities. More research will be required in order to discover if this also applies to the other garbage patches around the world.

Learn more

Donate

# data[].attributes.attachment_link.title
The Great Pacific Garbage Patch * The Ocean Cleanup

# data[].attributes.attachment_link.description
The Great Pacific Garbage Patch is the largest accumulation of ocean plastic in the world and is located between Hawaii and California. Scientists of The Ocean Cleanup Foundation have conducted the most extensive analysis ever of this area.

# data[].attributes.headline
En av hovedkildene til den marine forsøplingen er avfall som flyter til havs med regnværet.

# data[].attributes.subject
En av hovedkildene til den marine forsøplingen er avfall som flyter til havs med regnværet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Indonesia går med sine over 250 millioner innbyggere for å være verdens nest største landkilde til marin forsøpling etter Kina. Men landet har satt mål av seg om å få skikk på forsøplingen og avfallshåndteringen. Derfor ble Avfall Norge invitert til et seminar i Jakarta i regi av Innovasjon Norge.

Utfordringene

En av hovedkildene til den marine forsøplingen er avfall som flyter til havs med regnværet.

Som avfallsnerd brukte jeg dagene i Jakarta til å dykke ned i avfallshåndteringen i denne megabyen. Jakarta har 10 millioner innbyggere, og 5 millioner pendlere, de fleste på mopeder (uten godt utbygd offentlig kommunikasjon er byen lammet av trafikk).

Avfallshåndteringen er en miks av offentlig lokalt ansvar og uformell sektor som står for all resirkuleringen. Indonesisk avfallshåndtering foregår på en svært arbeidsintensiv måte, rettet mot å ta ut verdifulle materialer.

Jakarta genererer 7000 t avfall daglig, økende med ca 500 t årlig. Hovedårsaken til økningene er den raskt voksende middelklassen. Husholdningsavfallet utgjør ca 60 % matavfall, i Norge regner vi ca 36 %.

Husholdningene i middelklassen i Jakarta får typisk tilbud om henting av avfallet i en fraksjon fra kommunen en gang i uken. I tillegg inngås gjerne en avtale med private (scavengers/waste pickers) om henting 2-3 ganger i uken for å hindre at avfallet hoper seg opp og begynner å lukte. Disse frakter avfallet til egne uregulerte sorteringsområder og sorterer her ut det som er av verdi. Resten blir hentet av kommunens biler og kjørt til deponiet. Deponiene er enorme og av svært lav standard. Deponiet som Avfall Norge besøkte hadde ikke gassanlegg, trolig heller ikke bunntetting, men et enkelt sigevannsanlegg. Sigevannet ble så ledet rett ut i elven.

I det offentlige rom er det svært lite avfallsbeholdere. Til gjengjeld er det waste pickers som plukker med seg avfall av verdi.

Anslag over materialgjenvinningsandelen ligger på 20-25%, som altså ikke er så svært mye lavere enn i Norge. Alt dette er det den uformelle sektoren som står for. Denne utgjør levebrød for mange tusen familier. Bare på deponiet Avfall Norge besøkte (ca 700 t/dag - tilsvarende kapasitet for ca 1 million mennesker) jobbet ca 80 mennesker. I tillegg kommer mange flere som har sortert på avfallet nærmere kilden.

Eksisterende planer

Indonesiske myndigheter har satt seg ambisiøse mål om en rekke ting på miljøområdet. Blant annet har landet mål om at innen 2025 skal marin plastforsøpling reduseres med 70 % , avfall til deponi reduseres med 30 % og andelen fornybar energi økes til 23 % (fra omtrent 0).

Lokale myndigheter har sammen med Fortum planer om å bygge et forbrenningsanlegg med kapasitet på 2000 t/d. Anlegget blir bygget med teknologi fra Sveits, Danmark og Sverige. Investeringsbeslutning har blitt utsatt, siste gang angivelig på grunn av frykt for forurensning! Dette til tross for at Fortum har forpliktet seg til EU-standarder på anlegget.

Mulighetene

Både Norge og Indonesia hadde lederrollen under FN-konferansen i New York i juni og stod sammen med en håndfull andre bak initiativet til en nullvisjon for plast i havet som ble vedtatt på FNs tredje miljøfullforsamling, UNEA, i Nairobi denne måneden. Mens Indonesia skal være vertskap for neste års Our Ocean konferanse er det Norges tur i 2019.

Norge etablerer nå et eget bistandsprogram mot marin forsøpling og legger 150 millioner i potten neste år. Det er allerede etablert programmer i Verdensbanken og andre steder med støtte fra blant annet Norge.

Konkret skal Innovasjon Norge i første kvartal 2018 lage en rapport om avfallshåndtering i Indonesia og mulighetene for norsk næringsliv i landet. I tillegg vil det settes opp et Global Growth program for Indonesia. Dette innebærer øremerket satsing fra IN og mulighet for koordinerte utvekslingsturer for de som er interessert.

1. Farlig avfall
Håndteringen av farlig avfall er mangelfull og utgjør en umiddelbar direkte helsefare for alle som er i direkte kontakt med avfallet. Dette gjelder også smittefarlig avfall

2. Matavfallet
Matavfallet utgjør i dag kanskje elefanten i rommet. Det hindrer økt materialgjenvinning gjennom uformell sektor (vanskelig å plukke rent). I deponiet er den kilde til enorme helse-, miljø- og klimaproblemer. Ukontrollerte utslipp av metangass fra deponering er over 25 ganger mer klimaskadelig enn ved forbrenning av avfallet.
Samtidig er det heller ingen god løsning å forbrenne matavfallet, rent bortsett fra at det er kostbart. Matavfallet inneholder mye vann. Løsningen bør være kildesortering og produksjon av verdifull kompost. Fagmiljøer peker på behovet for kompost for å øke jordas fruktbarhet i områder der regnskogen er ryddet. Dermed har dette også med regnskogsforvaltning å gjøre.

3. Bedre verdikjeden for plastgjenvinning
Verdikjeden for avfallstyper som har verdi (papir, plast og metall) er preget av flere mellomledd og mange små fabrikker (for plast). Antakelig er det mulig å effektivisere disse verdikjedene ved å se på disse med et industrielt perspektiv, samtidig som en ivaretar rollen til den uformelle sektoren

4. Produsentansvar
Norge har snart 25 års erfaring med produsentansvar (Extended producer responsibility, EPR) på emballasje og andre avfallstyper. Oppsiden med produsentansvar i Indonesia kan være at det kan bidra til å finansiere tiltak for å sikre bedre materialgjenvinning og finansiering av tiltak for å redusere marin forsøpling.

5. Tiltak for å redusere forsøplingen i det offentlige rom og mot at plast når havet.
Avfallsbeholdere i det offentlige rom er en sjeldenhet. Utfordringen med de til dels kraftige regnskyllene er at vannet tar med seg alt i sin nærhet. Plasten utgjør her et problem både før og etter den når havet. Ved kraftige regnskyll tettes avløp seg med plast og hindrer en effektiv uttransport av vannet.

6. Effektiv opprydding til havs

Løsninger

Basert på mitt korte besøk tror jeg mulighetene er mange for samarbeid med norsk teknologi og kompetanse. Blant mulige områder å fokusere på, med fokus på å utnytte kompetanse i norske miljøer, mulighet for måloppnåelse for Indonesia og gjennomslagsevne nevnes kort:

Plast som har nådd havet bør i størst mulig grad samles opp før den forsvinner langt ut fra kystområdene. Her kan bruk av moderne teknologi eller en kombinasjon av teknologi og enkle løsninger anvendes.

Lyst til å engasjere deg i teknologisamarbeid for bedre avfallshåndtering internasjonalt?

# data[].attributes.attachment_link.description
Indonesia går med sine over 250 millioner innbyggere for å være verdens nest største landkilde til marin forsøpling etter Kina. Men landet har satt mål av seg om å få skikk på forsøplingen og avfallshåndteringen. Derfor ble Avfall Norge invitert til et seminar i Jakarta i regi av Innovasjon Norge.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tons of waste dumped - globally, this year

# data[].attributes.attachment_link.description
We are producing gigantic amounts of waste. Total waste in the world is enormous. Some of it is recycled but a lot is simply dumped, causing problems for people and the environment. See how much below and get more amazing world waste facts at our waste page.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I løpet av det relativt korte tidsrommet det moderne mennesket har bevandret Jorden, har det blitt gjort framskritt helt unikt hva noen art har oppnådd tidligere.

Bare de siste 100 årene har moderne teknologi og medisin gitt oss et både lengre og langt mer behagelig liv. Det som for få tiår siden var som ren science fiction å regne, går vi nå rundt med i lommene våre som den mest naturlige ting i verden.
Men medaljen har også en bakside. Vi fyller havet med plast, forurenser og endrer omgivelsene rundt oss i raskt tempo.
Og med et USA som ikke lenger anerkjenner klimaendringer som global trussel, har resten av verden store oppgaver foran seg idet vi snart går inn i et nytt år.
NRK har spurt miljøorganisasjonene om hva de tenker er de største utfordringene i 2018. Her er hva de svarte:
1. Naturvernforbundet: Vi mister natur i stor fart

Leder i Naturvernforbundet Silje Lundberg peker på tap av natur og klimaendringer som de to største miljøutfordringene vi står overfor i 2018.
- Ettersom vi er langt fra noen løsning på begge disse utfordringene, er vi avhengig av at 2018 blir et taktskifte, sier Lundberg til NRK
Hun mener det er på høy tid å styrke vernet av norsk natur, og peker på varig vern av Øystesevassdraget i Hardanger som et steg i riktig retning.

I tillegg bør det etableres nye nasjonalparker i Østmarka i Oslo, Preikestolen i Rogaland og Lofotodden i Nordland, mener Lundberg.
- Når det gjelder kampen mot klimaendringer må vi slutte å legge til rette for et fossilt samfunn med høyt energiforbruk. Vi kan ikke fortsette å bygge ut store motorveier på det sentrale østlandet, hvor det er fullgode alternative reisemåter. Av samme grunn må også tredje rullebane på Gardermoen skrotes.
Lederen i Naturvernforbundet er ellers opptatt av at havområdene utenfor Lofoten, Vesterålen og Senja, Møreblokkene og "særlige verdifulle områder" i Barentshavet må gis varig vern mot petroleumsvirksomhet.
Og at kampen mot marin forsøpling intensiveres.
- Her må man både vurdere avgifter, forbud og et utvidet pantesystem. Videre må dumping av gruveslam i fjordene våre forbys.

2. WWF: Havet fylles opp av plast

WWF Verdens naturfond stiller seg bak Lundberg når det kommer til tap av natur, både i Norge og verden for øvrig.
- Vi er inne i en menneskeskapt masseutryddelse. En rapport viser at verdens dyreliv er mer enn halvert på litt over 40 år. Fortsetter trenden vil to-tredeler av det dyrelivet som fantes på kloden i 1970 være borte innen år 2020, sier miljøpolitisk leder Ingrid Lomelde.
Også når det gjelder klimaendringer og globale utslipp av klimagasser er WWF og Naturvernforbundet på samme side. Etter tre år med stabile utslipp, økte de globale klimautslippene igjen i 2017.

- Denne trenden må brytes raskt. Skadene på naturen øker år for år, stadig flere merker klimaendringene på kroppen. Verken mennesker eller dyr slipper unna konsekvensene.

I 2018 bør politikerne derfor skjerpe kullkriteriet slik at pengene ikke går til å finansiere nye kullkraftverk, og heller gi Norges Bank lov til å investere en andel av fondet i anlegg for fornybar energi - argumenterer Lomelde.

Videre peker den miljøpolitiske lederen på situasjonen i havet.
- Økte havtemperaturer og havforsuring påvirker alt fra dyrs reproduksjonsevne, mattilgang og ikke minst planetens oksygenproduksjon.
- I tillegg kommer utfordringen med plast i havet, som fortsetter å øke. 15 tonn plastsøppel havner i havet per minutt, 365 dager i året.

En rekke land, inkludert Norge, har langt igjen for å innfri på forpliktende internasjonale avtaler, som for eksempel Aichi-målene om å ha minst 10 prosent av våre norske havområder vernet innen 2020, avslutter Lomelde.

3. ZERO: Vi må satse hardere på fornybart

Rådgiver Marit Vea i miljøstiftelsen ZERO mener en stor utfordring i 2018 blir å fylle tomrommet til USA i den internasjonale klimapolitikken, både med hensyn til politisk lederskap og investeringer i grønne løsninger.
- Her kan Norge ta en viktig rolle sammen med andre EU-land. Norge må vise vei ved å ta ledelse på områder der vi har spesielle forutsetninger, for eksempel ved å bidra til å utvikle å ta i bruk ny nullutslippsteknologi i maritim sektor.
- Norge har kapital, teknologi og kompetanse som vil kunne gi viktige bidrag til å løse klimaproblemet, samtidig som vi styrker norsk næringsutvikling. En viktig del av dette er å åpne for at oljefondet kan investere i unoterte infrastruktur for fornybar energi.

Hun tar til orde for at investeringene i fornybar energi må økes, og viser til at sterk vekst i energibehovet i fattige land og behovet for å fase ut forurensende kraftproduksjon i den rike delen av verden vil skape en enorm etterspørsel etter fornybar energi.

Det betyr at Norge som olje- og gassnasjon har en viktig tilpasningsjobb foran seg.

- Vi må satse på nye næringer for å erstatte arbeidsplassene som på sikt må erstattes i oljesektoren. Regjeringen har satt ned et ekspertutvalg som skal jobbe med klimarisiko i 2018, og deres jobb blir en svært viktig brikke i dette arbeidet.

4. Framtiden i våre Hender: Vi må kaste mindre mat

Leder Anja Bakken Riise i Framtiden i våre hender peker på overforbruket vårt som en faktor vi må alle må sette oss ned og reflektere litt over.
- Du har hørt det før, men jeg sier det gjerne igjen: Vi kaster altfor mye mat. 361.000 tonn spiselig mat kastes årlig i Norge. Denne matkastingen tilsvarer klimagassutslippene til 375.000 biler, konstaterer hun.
I dag står vårt personlige forbruk for rundt 20 prosent av klimagassutslippene til hver og en av oss. Mye av dette skyldes ifølge Riise en "vanvittig sløsing med ressurser". Altfor mye kastes, uten at ressursene gjenvinnes.

- Her må vi endre praksis, både av hensyn til miljøet, men også fordi et økt fokus på gjenbruk kan skape mange fremtidige arbeidsplasser.

Politikerne må også gjøre det rimeligere å ta vare på det vi har, ved å gjøre det enkelt og billig å reparere, dele og leie fremfor å kjøpe nytt, argumenterer Riise.
- Vi vil også at politikerne skal vedta en matkastelov som pålegger butikker å gi bort spiselig mat istedenfor å kaste den. Slik kan vi få ned klimagassutslippene og samtidig mette flere.
Til slutt peker lederen på utfordringene med mikroplast og miljøgifter som finnes i omgivelsene rundt oss, og sier at myndighetene må innføre en strengere regulering for å komme disse utfordringene til livs.

Selv om miljøorganisasjonene her peker på mange utfordringer, finnes det også noen lyspunkter. Blant annet setter investeringene i ny, fornybar energi og andre klimaløsninger stadig nye rekorder, og i begynnelsen av desember vedtok FNs miljøforsamling en nullvisjon mot marin forsøpling.
Også Bellona ble kontaktet i sakens anledning, men hadde ikke tid til å besvare NRKs henvendelse før høytiden.

# data[].attributes.attachment_link.title
Dette er de største utfordringene vi står overfor i 2018, ifølge miljøorganisasjonene

# data[].attributes.attachment_link.description
I løpet av det relativt korte tidsrommet det moderne mennesket har bevandret Jorden, har det blitt gjort framskritt helt unikt hva noen art har oppnådd tidligere. Bare de siste 100 årene har moderne teknologi og medisin gitt oss et både lengre og langt mer behagelig liv.

# data[].attributes.body
Det er veldig overvekt av innlegg fra Tor Olav her, dere to andre har en jobb å gjøre fram til søndagkveld.

# data[].attributes.headline
Hvordan løse utfordringene med avfallsmengder.

# data[].attributes.subject
Hvordan løse utfordringene med avfallsmengder.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kapittel 5 - Ressursbruk | Klimastrategi 2030

# data[].attributes.attachment_link.description
Klimagassutslipp fra avløpsvann, avfall og deponigass utgjør om lag 3 prosent av de direkte utslippene i Bærum.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ambisiøse mål

EU er enige om en foreløpig avtale om et ambisiøst avfallsregelverk mot 2030 og 2035. Etter lange forhandlinger mellom Europaparlamentet, medlemslandende i Rådet og Europakommisjonen kom de i natt til en enighet. Endelig godkjennelse gjøres av Rådet og Europaparlamentet, som forventer skjer tidlig i 2018.

Obligatorisk utsortering av matavfall

Avtalen innebærer at det skal innføres løsninger for utsortering av matavfall innen 2023, og for tekstiler og farlig avfall innen 2025.

EUs ambisiøse mål vil ha stor betydning for Norge og norske kommuner, og må derfor være klare til å omstille seg på relativt kort tid.

- Det har vært jobbet med avfallsdirektivene i mange år. At man nå er enige i EU gir forutsigbarhet for bransjen. Dette er veldig ambisiøse mål, også for Norge, sier fagsjef Henrik Lystad.

65% materialgjenvinning innen 2035

Enigheten inkluderer materialgjenvinningsmål for husholdningsavfall og lignende på 55 % innen 2025, 60% innen 2030 og 65% innen 2035. Maks 10% av dette skal deponeres i 2035.

- Økt ombruk og materialgjenvinning krever tiltak, men gir også økt ressursutnyttelse og muligheter for verdiskaping og nye arbeidsplasser i Norge. Nå må vi brette opp ermene og finne ut hvordan vi kan nå de nye målene på en best mulig måte, sier fagsjef Henrik Lystad.
Les hele avtalen Les også miljøråd Hege Rooth Olbergsveens rapport fra forhandlingene

# data[].attributes.attachment_link.title
Enighet i EU om 65% materialgjenvinning innen 2035

# data[].attributes.attachment_link.description
EU er enige om en foreløpig avtale om et ambisiøst avfallsregelverk mot 2030 og 2035. Etter lange forhandlinger mellom Europaparlamentet, medlemslandende i Rådet og Europakommisjonen kom de i natt til en enighet. Endelig godkjennelse gjøres av Rådet og Europaparlamentet, som forventer skjer tidlig i 2018.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Komprimering og emballering av avfall gir betydelige gevinster spesielt i forhold til lagring og transport. Orkel-kompaktoren kan komprimere materialet med inntil 3:1, noe som reduserer behov for lagringsplass betraktelig. Avfall i emballert rundball kan også lagres over tid, samtidig som utfordringer knyttet til lukt og avdrift elimineres. Rundball kan enkelt stables, og gir langt større fleksibilitet ved valg av transportløsninger. Volumreduksjon fører til reduserte fraktkostnader, i tillegg til at rundballer kan transporteres både på åpne og lukkede biler og i containere.

Hi-X-kompaktoren har et lukket hydraulisk integrert drivsystem som inkluderer egen tank for hydraulikkolje og eget kjølesystem. Med dette unngås blanding av ulike oljetyper og redusert kvalitet på hydraulikk oljen. Risikoen for urenheter i oljen er også kraftig redusert. Ved en blokkering, kan elevatorene reverseres slik at blokkeringen blir enklere å få fjernet. Kompaktorens hydraulikksystem drives av en traktor ved hjelp av medfølgende PTO aksel, eller Power Pack aggregat med el. drift.

Hi-X EVO

Orkel Hi-X-kompaktoren er spesielt tilpasset industriell bruk, og pressing av ulike typer fragmentert industriavfall og restavfall. Vår nyeste modell, Hi-X EVO, har flere oppgraderinger som øker kapasiteten markant ved pressing av materialer typisk for avfallssektoren. Eksempelvis endret geometri på innmater-elevatoren som gir en mer gunstig matevinkel og jevnere innmating, plateprofiler i rustfritt stål og HARDOX i pressas kammervegger som gir høy slitestyrke.

Enkel betjening og god oversikt

Hi-X betjenes med en farge-berøringsskjerm som er godt synlig under alle lysforhold, med et intuitivt og oversiktlig menyoppsett.

Se mer om betjening av Hi-X her.

Innpakking av avfall ved bruk av bredfilm-teknologi og pakkeplast med god forstrekk

Alle kompaktorer leveres med et system som er tilpasset bruk av både nett og bredfilm til innbinding, samt en integrert pakker med to satellitt-armer som påfører ønsket mengde pakkeplast til slutt. Pakkeplasten har et fast forstrekk på ca.70%, som gir en tett og kompakt innpakning. Pakkeren har en filmbrudds-automatikk som sikrer at innstilt mengde pakkeplast påføres hver ball, også på tross av brudd på plastfilmen eller ved tom plastrull. Systemet gjør at du kan fortsette innpakking med en plastrull og likevel oppnå riktig antall lag med pakkeplast.

tilpasset ditt behov

Orkel Hi-X kan spesifiseres med ulike tekniske løsninger og utstyrspakker slik at den er best mulig kan tilpasses den enkelte bedrift og brukers behov.

Veieceller
Bruk av veieceller gir full kontroll på vekten av hver ball og vekten av totalt presset avfall til enhver tid

Radiostyring
Der driftsopplegget gjør at dette kan være fordelaktig

Kjølepakke
For kompaktorer som arbeider under varme driftsforhold kan ekstra kjølepakke øke driftssikkerheten.

Trykkluftsystem
Forenkler rengjøring

Ved bruk av Orkel Precision teknologien, kan kompaktoren følges ved hjelp av mobil, nettbrett og PC. Systemet gir real-time informasjon om maskinenes lokasjon og driftsdata, eksempelvis oljetemperatur, feilmeldinger og status på mengde pakkeplast, samt produksjonsdata som; antall rundballer presset, totalt volum presset, hvorvidt maskinen er i drift eller ikke etc. I tillegg kan Orkels teknikere koble seg opp mot maskinen ved behov for teknisk support og feilsøking.
Ta kontakt med oss for mer informasjon om ulike løsninger tilpasset din drift!

# data[].attributes.attachment_link.description
Komprimering og emballering av avfall gir betydelige gevinster spesielt i forhold til lagring og transport. Orkel-kompaktoren kan komprimere materialet med inntil 3:1, noe som reduserer behov for lagringsplass betraktelig. Avfall i emballert rundball kan også lagres over tid, samtidig som utfordringer knyttet til lukt og avdrift elimineres.

# data[].attributes.body
Materialgjenvinning og energiutnyttelse

# data[].attributes.attachment_link.description
Avfall er ein ressurs som kan nyttast som råstoff for nye produkt og tenester gjennom ombruk og materialgjenvinning. Tidligare vart avfallshandtering først og framst sett som eit problem og ei kjelde til forureining. I dag er ressursperspektivet blitt ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Statistikken avfall fra husholdningene viser at heller ikke tidligere år har Norge ligget an til å innfri dette kravet om materialgjenvinning. I 2008 var andelen husholdningsavfall levert til materialgjenvinning oppe i 44 prosent. Etter det har andelen gått ned, og har ligget på i underkant av 40 prosent siden 2011.

Utnyttelse av ressursene i avfallet gjennom materialgjenvinning står sentralt i EUs avfallsmålsetninger og i miljølovgivning. Som EØS-medlem er Norge gjennom EUs rammedirektiv for avfall bundet av kravet om 50 prosent materialgjenvinning av husholdningsavfall og husholdningsliknende avfall innen 2020.

Figur 1

Heller ikke nok byggeavfall materialgjenvinnes

I tillegg er det krav om 70 prosent materialgjenvinning av bygg- og anleggsavfall innen 2020. Heller ikke på dette området ligger Norge an til å innfri sine forpliktelser, ettersom andelen byggeavfall levert til materialgjenvinning kun lå på 62 prosent i 2015 ¹. Det meste av avfallet fra byggevirksomhet består av materialer som er forholdsvis rene. Dette kan materialgjenvinnes, brukes igjen eller deponeres uten at det er nødvendig å ta spesielle miljøhensyn. En del av bygg- og anleggsavfallet inneholder imidlertid miljøgifter og andre farlige avfallstyper som må sendes til forsvarlig behandling for å forhindre forurensning og andre miljøskader.

Mer ambisiøse mål foreslått av EU

Mer ambisiøse mål for materialgjenvinning er foreslått i EUs politikkpakke for en sirkulær økonomi som ble lagt frem i desember 2015. I den sirkulære økonomien handler det om å beholde ressursene eller materialene lengst mulig i økonomien, også etter at det opprinnelige produktet de inngår i, eller formålet deres, har opphørt, og å minimere mengdene avfall. I sirkulærøkonomipakken, der en foreløpig avtale nå er oppnådd, er det forslag om skjerpede krav til materialgjenvinning av husholdningsavfall og husholdningslikende avfall. Det er rammedirektivet for avfall som foreslås endret, med følgende nye mål:

* 55 prosent materialgjenvinning innen 2025

* 60 prosent materialgjenvinning innen 2030

* 65 prosent materialgjenvinning innen 2035

* Separat innsamling av våtorganisk avfall fra 2023

* Separat innsamling av tekstiler og farlig avfall fra 2025

Effektivt forbud mot deponering

Andre relevante mål som gjelder husholdningsavfallet finner vi i deponidirektivet, som har som mål å forhindre/redusere negative miljøeffekter av avfallsdeponering. Det er et mål om at deponering av biologisk nedbrytbart avfall ikke skal utgjøre mer enn 35 prosent av den totale mengden nedbrytbart avfall (i vekt) generert i 1995, innen 2020.

I sirkulærøkonomipakken er det forslag om nytt mål i deponidirektivet. Det foreslås at innen 2030 skal mengden deponert husholdningsavfall og husholdningsliknende avfall reduseres til 10 prosent av mengden generert avfall. Norge innførte forbud mot deponering av nedbrytbart avfall i 2009. Etter det har mengden blitt kraftig redusert, fra 18 prosent husholdningsavfall levert til deponi i 2008 til 2-3 prosent i årene etter innføringen av forbudet.

Mindre farlig avfall til ukjent håndtering

I tillegg til at vi i Norge må forholde oss til mål i EUs avfallsregelverk har vi nasjonale mål for avfallspolitikken. Det overordnede nasjonale målet er at avfallet skal gjøre minst mulig skade på mennesker og miljø. I dette målet ligger det at vi skal redusere mengdene farlig avfall til ukjent disponering.

Farlig avfall inneholder stoffer som er helse- og miljøskadelige, og for å sikre at mennesker og miljø ikke tar skade av det farlige avfallet, er det viktig at det leveres til forsvarlig behandling. Statistikken farlig avfall viser at i 2016 ble omkring 19 000 tonn, eller 1 prosent av alt farlig avfall oppstått i Norge, levert til ukjent håndtering. Mengden har gått ned sammenlignet med tidligere år. Det viser at vi går riktig vei med tanke på målsetningen om å redusere mengden farlig avfall til ukjent håndtering.

Figur 2

Innfrir ikke andre nasjonale mål

De andre nasjonale målene går ut på at veksten i avfallsmengdene skal være vesentlig lavere enn den økonomiske veksten, og at ressursene i avfallet skal utnyttes best mulig gjennom materialgjenvinning og energigjenvinning.

Målet er minst 80 prosent gjenvinning av ordinært avfall til godkjent håndtering. Statistikken avfallsregnskapet viser at andelen ordinært avfall til gjenvinning var på 77 prosent i 2015, og med det innfris ikke gjenvinningsmålet til myndighetene.

Andelen har gått noe ned de siste årene, fra å ligge på rundt 80 prosent i 2012 og 2013. Det har vært en nedgang både i andelen til materialgjenvinning og til energigjenvinning de siste årene, men størst nedgang har det vært i energigjenvinningsandelen.

For å følge utviklingen på målsetningen om at veksten i avfallsmengdene skal være vesentlig mindre enn den økonomiske veksten, ser vi på veksten i mengden avfall i forhold til veksten i BNP målt i faste priser.

Figur 3

Etter flere år på 1990- og 2000-tallet med lavere avfallsvekst enn økonomisk vekst har avfallsveksten vært noe større enn den økonomiske veksten de siste årene. Mens BNP økte med litt over 7 prosentpoeng i perioden 2012 til 2015, var veksten i avfallsmengdene på 8 prosentpoeng i samme periode. Fortsatt er det et stykke igjen til det kan sies å være vesentlig lavere avfallsvekst enn økonomisk vekst.

¹ Årstallet ble rettet 25. januar 2918.

# data[].attributes.attachment_link.title
Oppfyller ikke mål om 50 prosent materialgjenvinning

# data[].attributes.attachment_link.description
Statistikken avfall fra husholdningene viser at heller ikke tidligere år har Norge ligget an til å innfri dette kravet om materialgjenvinning. I 2008 var andelen husholdningsavfall levert til materialgjenvinning oppe i 44 prosent. Etter det har andelen gått ned, og har ligget på i underkant av 40 prosent siden 2011.

# data[].attributes.attachment_link.description
I Norge er kommunene pålagt å samle inn og behandle husholdningsavfall. Ansvaret for å disponere næringsavfall på korrekt måte er pålagt den enkelte produsent. Kommunene er også pålagt å samle inn spesialavfall fra husholdningene og fra bedrifter begrenset oppad til 400 kg pr. år.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Internasjonale avtaler

De mest vanlige juridiske avtalene er konvensjoner og protokoller. Sistnevnte har normalt utspring i en konvensjon. Andre avtaler som ikke er juridisk, men politisk bindende, betegnes som charter eller deklarasjon.

Miljødirektoratet deltar internasjonalt i arbeidet med globale og regionale kjemikalie- og avfallsavtaler både som faglig rådgiver for Klima- og miljødepartementet og som selvstendig faglig instans med fullmakter på Norges vegne.

Arbeidet omfatter deltakelse i både forhandlingene som leder frem til en avtale og implementering og oppfølging av den inngåtte avtalen.

De fleste avtalene er globale og er utarbeidet i regi av FNs miljøprogram (UNEP), men Norge er også medlem av en regional avtale som er utarbeidet under FNs økonomiske kommisjon for Europa (UNECE).

Implementering i Norge

I Norge implementeres juridisk bindende avtaler som konvensjoner og protokoller både gjennom EU/EØS-lovgivning og nasjonal lovgivning.

Størstedel av implementeringen skjer gjennom EU/EØS-lovgivning. Dette gjøres ved forordninger og andre reguleringer, som blir gjeldende i EU/EØS-landene, inkludert Norge. Nasjonalt reguleres dette i produktforskriften og avfallsforskriften.

Som et ledd i arbeidet deltar Miljødirektoratet aktivt i relevante faggrupper både innen UNEP, UNECE og EU for å få fram informasjon om miljøgifter og avfall og identifisere nye miljøgifter.

Det er tre multilaterale avtaler som regulerer POP-er; Stockholmkonvensjonen, Langtransportkonvensjonen og Baselkonvensjonen.

UNEP har felles sekretariat for de tre globale konvensjonene; Stockholmkonvensjonen, Baselkonvensjonen og Rotterdamkonvensjonen.

Nedenfor følger en mer detaljert beskrivelse av de enkelte avtalene og samarbeidene.

Stockholmkonvensjonen

Stockholmkonvensjonen om persistente organiske miljøgifter er en global avtale som trådte i kraft i 2004. Formålet med konvensjonen er å beskytte helse og miljø mot tungt nedbrytbare organiske miljøgifter (POP-er).

POP-er brytes ned veldig langsomt i miljøet, spres over store geografiske områder med luft- og havstrømmer, oppkonsentreres i levende organismer og er meget giftige for mennesker og dyr.

Konvensjonen innebærer forpliktelser om å fase ut de farligste miljøgiftene, blant annet flere bromerte flammehemmere, PFOS, PCB og DDT. Avtalen forbyr bruk, produksjon, import og eksport av POP-er og de produkter som inneholder stoffene. Utilsiktede utslipp av POP-er, som for eksempel dioksiner og furaner, skal også fases ut.

Avtalen omfatter strenge vilkår til avfallsbehandling av POP-er, som skal destrueres. Artikler med innhold av POP-er kan ikke gjenvinnes hvis det betyr at også POP-ene blir gjenvunnet.

Avtalen har en prosedyre for vurdering av nye POP-er, som kan foreslås av medlemslandene. Stoffene som foreslås må tilfredsstille kriteriene for å være en POP.

Når det tas inn en ny POP i konvensjonen vil Norge vanligvis regulere den ved å gjennomføre endringer i EUs POPs regelverk i kapittel 4 i produktforskriften. For noen stoffer har Norge særnorsk regulering i kapittel 2 i produktforskriften.

Baselkonvensjonen

Baselkonvensjonen er en global miljøavtale om farlig avfall med 183 medlemsland. Den har til hensikt å beskytte mennesker og miljø mot negative effekter fra generering, håndtering, deponering og grensekryssende transport av farlig avfall.

I 1994 ble et viktig tillegg til konvensjonen vedtatt, det som omtales som " BAN amendment". Tillegget er et forbud mot å eksportere farlig avfall fra OECD-land til ikke OECD-land. På Basel-konvensjonens partsmøte i 2011 ble medlemslandene enige om hvor mange ratifiseringer som trengs før forbudet trer i kraft.

Rotterdamkonvensjonen

Rotterdamkonvensjonen trådte i kraft i 2004 og er et forpliktende meldings- og informasjons-system for eksport av særlig farlige kjemikalier. Bestemmelsene i Rotterdamkonvensjonen innebærer at visse kjemikalier ikke kan eksporteres uten samtykke fra mottakerlandet.

Forskrift om eksport og import av visse farlige kjemikalier gjennomfører kravene i Rotterdamkonvensjonen i norsk regelverk.

Regelverket er spesielt viktig for utviklingsland. Reguleringen sikter å gjøre land som ikke har etablert tilstrekkelig regelverk og/eller system for kjemikaliekontroll oppmerksomme på risiko forbundet med visse farlige kjemikalier. På bakgrunn av dette kan hvert enkelt land bestemme om de ønsker import av et stoff eller ikke.

Minamatakonvensjonen

Minamatakonvensjonen er en global miljøavtale for å regulere og redusere kvikksølvutslipp. Konvensjonen trådte i kraft 16. august 2017 da 50 land hadde ratifisert konvensjonen. Avtalen regulerer kvikksølv fra alle kilder, både fra ulike typer gruvevirksomhet, fra bruk av kvikksølv i produkter, bruk i industriprosesser, og for utslipp av kvikksølv til luft og vann fra industriell virksomhet.

Avtalen regulerer også hvordan kvikksølvforbindelser skal lagres på en forsvarlig måte, og kvikksølvholdig avfall behandles. Den legger også strenge begrensninger på eksport av kvikksølv eller kvikksølvholdige produkter. Avtalen kan over tid gjøres strengere ved å legge til og regulere nye kilder eller ved å skjerpe kravene til kilder som alt omfattes av avtalen.

I Norge finnes et generelt forbud mot kvikksølv siden 2008. Minamatakonvensjonen skal implementeres i norsk regelverk gjennom en EU-forordning. Den nye forordningen hindrer ikke medlemsstatene å ha strengere krav og Norge kan derfor beholde forbudet. Det nye regelverket får derfor ingen store konsekvenser for den norske reguleringen.

Norge ratifiserte Minamatakonvensjonen den 12. mai 2017.
Land som har ratifisert
Langtransportkonvensjonen (LRTAP)

Langtransportkonvensjonen (LRTAP) er en regional bindende avtale som regulerer langtransportert, grenseoverskridende luftforurensing under UNECE.

Avtalen dekker Europa og Nord Amerika og trådte i kraft i 1983. Under konvensjonen hører i alt åtte protokoller, som regulerer ulike typer luftforurensning, hvorav to er særlig viktige for miljøgiftarbeidet: protokollen på persistente organiske miljøgifter og tungmetaller, henholdsvis POP-protokollen og tungmetallprotokollen.

POP-protokollen under LRTAP

POP-protokollen er en regional bindende protokoll under langtransportkonvensjonen om utfasing av utvalgte persistente organiske miljøgifter (POP). Protokollen trådte i kraft i 2003. POP-protokollen ble revidert i 2009.

Protokollen omfatter mange av de samme stoffene og vilkårene likner på kravene under Stockholmkonvensjonen. Under protokollen er det en prosedyre for inkludering av nye POP-er der et medlemsland først skal foreslå et nytt stoff for regulering i Stockholmkonvensjonen. Dersom dette ikke fører fram kan stoffet foreslås til behandling i POP-protokollen.

Tungmetallprotokollen under LRTAP

Tungmetallprotokollen er en regional bindende protokoll under langtransportkonvensjonen om reduksjon i utslippene til luft av tungmetallene kvikksølv, bly og kadmium. Avtalen trådte i kraft i 2003. Protokollen regulerer utslipp til luft fra de største industrikildene og fra produkter. Tungmetallprotokollen ble revidert i 2012.

For industri er det krav til bruk av best tilgjengelig teknikk (BAT) og grenseverdier for utslipp av støvpartikler. For produkter er det grenseverdier for bly i bensin og kvikksølv i batterier. Ytterligere regulering av kvikksølv i andre produktgrupper vil bli vurdert i lys av det som ble besluttet i Minamatakonvensjonen.

Under protokollen er det en prosedyre for regulering av kvikksølv der et medlemsland først skal foreslå endring i Minamatakonvensjonen. Dersom dette ikke fører fram kan endringen foreslås til behandling i tungmetallprotokollen.

Globally Harmonized System (GHS)

Globally Harmonized System of Classification and Labelling of Chemicals, normalt forkortet som GHS, er FNs felles kriterier for klassifisering og merking av kjemikalier i alle medlemsland. Målet med systemet er at klassifisering, merking og emballering av stoffer og stoffblandinger skal følge de samme prinsippene og reglene over hele verden. Dette vil gi bedre sikkerhet ved bruk og transport av kjemikalier, i tillegg til at handel over landegrensene med stoffer og stoffblandinger vil bli enklere.

GHS er ikke en bindende avtale, men EUs forordning for klassifisering, merking og emballering av stoffer og stoffblandinger, CLP, bygger på FNs GHS og er bindende for EUs medlemsland/EØS-landene.

Strategic Approach to International Chemicals Management (SAICM)

Den globale kjemikaliestrategien (SAICM) er et globalt instrument som skal bidra til å nå målsettingene fra Verdenstoppmøtet i Johannesburg om at kjemikalier skal brukes og produseres på en måte som minimerer vesentlige negative effekter på miljø og helse innen 2020.

UNEP og WHO står sammen om programmet, som har stor tilslutning. SAICM bidrar både gjennom faglige diskusjoner og rådgivning, samt med finansiell støtte til prosjekter i u-land. I tillegg til nasjonale delegasjoner, deltar også industriorganisasjoner og frivillige organisasjoner i SAICM's møter. Klima- og miljødepartementet (KLD) har hovedansvaret for oppfølging av SAICM fra norsk side. Miljødirektoratet bistår som faglig rådgiver.

I utgangspunktet har SAICM en tidshorisont frem til 2020. Imidlertid er det pågående prosesser som skal vurdere hvordan den globale kjemikalieforvaltningen skal fortsette etter 2020. Dette vil enten bli som en videreføring av SAICM, eller på lignende vis under et annet navn.

# data[].attributes.attachment_link.title
Globale og regionale kjemikalie- og avfallsavtaler

# data[].attributes.attachment_link.description
De mest vanlige juridiske avtalene er konvensjoner og protokoller. Sistnevnte har normalt utspring i en konvensjon. Andre avtaler som ikke er juridisk, men politisk bindende, betegnes som charter eller deklarasjon. Miljødirektoratet deltar internasjonalt i arbeidet med globale og regionale kjemikalie- og avfallsavtaler både som faglig rådgiver for Klima- og miljødepartementet og som selvstendig faglig instans med fullmakter på Norges vegne.

# data[].attributes.attachment_link.description
Økonomisk vekst og forbruk gjør at avfallsmengdene fortsetter å vokse i Norge. Målet er å produsere mindre avfall, samtidig som vi utnytter ressursene bedre.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Waste is now a global business yet more than half of the world's population have little option but to use dumps for disposing rubbish, creating massive sites full of hazardous materials, often in the world's poorer countries. The latest Waste Atlas report, developed by D-Waste and supported by the Waste Atlas partnership, lists 50 of the biggest sites, and we profile 18 of the mountains of grime here, listed alphabetically by country

# data[].attributes.attachment_link.title
The world's biggest and most dangerous dump sites - interactive

# data[].attributes.attachment_link.description
Waste is now a global business yet more than half of the world's population use dumps for disposing rubbish, creating massive sites full of hazardous materials

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
CSS-filen ble ikke lasted ned korrekt, skjermleseren støtter ikke CSS, eller din versjon av Internet Explorer er for gammel for dette nettstedet.

For å få en best mulig opplevelse av å bruke våre nettsider, bør du bruke en nyere versjon av Internet Explorer eller alternative nettlesere. Hvis du bruker en jobb-PC, bør du kontakte IT-ansvarlig.

# data[].attributes.attachment_link.description
CSS-filen ble ikke lasted ned korrekt, skjermleseren støtter ikke CSS, eller din versjon av Internet Explorer er for gammel for dette nettstedet. For å få en best mulig opplevelse av å bruke våre nettsider, bør du bruke en nyere versjon av Internet Explorer eller alternative nettlesere.