# data[].attributes.body
Teksti on Asiallinen ja minun mielestä luotettava. Monta eri lähdettä muutama eri muokkaajaa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Named after the ancient Japanese Yamato Province, Yamato was designed to counter the numerically superior battleship fleet of the United States, Japan's main rival in the Pacific. She was laid down in 1937 and formally commissioned a week after the Pearl Harbor attack in late 1941.

# data[].attributes.body
Teksti on rakenneltu kunnolla ja kirjallisia virheitä ei löydy. Lähteenä on käytetty ulkomaalaista tutkimusta joka on toteutettu ammattitaitoisien kesken, joka tekee lähteestä luotettavan. Keskustelua aiheesta ei kovinkaan ole ja keskustelu mitä on ollut liittyy  artikkelin tekoon. tekstiä on muokattu 479 kertaa ja sivua on muokannut 250 käyttäjää. Muokkaukset ovat useasti tekstin lisäystä tai parantamista. Mielestäni artikkeli on luotettava jos haet perustietoa aiheesta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Systemaattinen (IUPAC) nimi

(5α,6α)-7,8-didehydro-4,5-epoksiy-
17-methyylimorfinaani-3,6-diolidiasetaatti

Tunnisteet

CAS-numero

561-27-3

ATC-koodi

N02 AA09

PubChem

3592

DrugBank

DB01452

Kemialliset tiedot

Kaava

C ₂₁ H ₂₃ N O ₅

Moolimassa

369,41

Farmakokineettiset tiedot

Hyötyosuus

< 35 %

Proteiinisitoutuminen

0 % (metaboliitti morfiini 35 %)

Metabolia

hepaattinen

Puoliintumisaika

2-3 minuuttia

Ekskreetio

90 % renaalinen glukuronidina, loppu biliaarinen

Terapeuttiset näkökohdat

Raskauskategoria

Reseptiluokitus

Prohibited (S9)(AU) Schedule I(CA) Class A(UK) Schedule I(US)

Riippuvuusalttius

Hyvin korkea

Antotapa

Inhalaatio, transmukosaalinen, intravenoosinen, oraalinen, intranasaalinen, rektaalinen, intramuskulaarinen

Heroiini eli diasetyylimorfiini (myös diamorfiini) on oopiumiunikosta saatavasta morfiinista tai kodeiinista edelleen jalostettu voimakas puolisynteettinen opioidi, joka lievittää kivuntunnetta tehokkaasti jo pienellä annostuksella. Heroiinia käytetään siksi voimakkaana kipulääkkeenä, mutta joissain maissa käytetään sen sijaan morfiinia tai muita voimakkaita opioideja. Heroiini on morfiinin 3,6- diasetyyli esteri, joka metabolisoituu elimistössä morfiiniksi. Valkoinen kiteinen muoto, joka yleensä mielletään "puhtaaksi heroiiniksi" on yleensä hydrokloridisuola: diasetyylimorfiinihydrokloridi (C ₂₁H ₂₃NO ₅.HCl). Heroiini on lähes kaikissa maissa luokiteltu huumausaineeksi. Se on kaksi kertaa morfiinia voimakkaampaa, mutta huumausainekäytössä heroiini ei ole välttämättä puhtaassa muodossaan.

Heroiinia valmisti ensimmäistä kertaa brittiläinen kemisti C. R. A. Wright vuonna 1874. Tällöin aineen vahvuutta ei kuitenkaan täysin tiedostettu.

Vuonna 1897 saksalaisessa Bayer-lääkeyrityksessä huomattiin, että diasetyylimorfiini oli morfiinia voimakkaampaa. Bayer rekisteröi aineen tuotemerkikseen nimellä Heroin. Nimi tulee luultavasti saksan sanasta heroisch, jolla viitattiin "sankarilliseen" oloon, jota Bayerin testaajat olivat kokeneet aineesta saaneensa. Vuodesta 1898 vuoteen 1910 heroiinia markkinoitiin riippuvuutta aiheuttamattomana morfiinin korvaajana ja (lasten) yskänlääkkeenä. Morfiinia käytettiin samaan aikaan yleisesti yskänlääkkeissä.

Vaarojen havaitseminen

1911 British Pharmaceutical Codex -julkaisussa todettiin, että heroiinin riippuvuuspotentiaali on yhtä suuri kuin morfiinin. Vuonna 1913 Bayer lopetti heroiinin tuotannon. Yhdysvalloissa säädettiin vuonna 1924 laki, joka kielsi maassa heroiinin valmistuksen ja hallussapidon. Monissa Euroopan maissa heroiinin kieltävä lainsäädäntö toteutui vasta toisen maailmansodan jälkeen.

1930-luvun Suomessa heroiinia käytettiin seitsemän kiloa miljoonaa asukasta kohden. Vain Japani ylitti väkilukuun suhteutettuna Suomen heroiininkulutuksen. Vuonna 1936 Suomi ohitti Japanin nousten maailmantilaston kärkeen laillisen reseptoidun heroiinin kulutuksessa. Sotavuosina käyttö yleistyi ja sodan jälkeen Suomen heroiinin kulutus saavutti ennätykselliset lukemat: 99 kiloa vuonna 1946 ja peräti 151 kiloa vuonna 1948 (38,15 kiloa miljoonaa asukasta kohden). Käyttäjät olivat pääasiassa sota-aikana riippuvaisiksi jääneitä, sillä armeija käytti heroiinia kivunlievityksessä. Sen lisäksi Suomen armeija käytti heroiinia sotien aikana kustannussyistä yskänlääkkeenä (tabletteina), sillä sen maailmanmarkkinahinta oli huomattavasti edullisempi kuin kodeiinin.

Suomen suureen heroiinin kulutukseen kiinnitettiin huomiota YK:ssa vuonna 1949, kun Suomi raifioi muiden pohjoismaiden mukana huumausaineiden kontrollia kiristävään Pariisin pöytäkirjan. Lääkintöhallitus oli jo vuonna 1946 kiristänyt heroiinin ja tiettyjen huumaavien lääkkeiden määräämistä. Lääkäriseura Duodecim ehdotti lääkintöhallitukselle vuonna 1947, että lääkäreiden tulisi välttää puolen vuoden ajan heroiinia sisältävien lääkkeiden määräämistä. Näiden toimenpiteiden seurauksena heroiinireseptien määrä romahti. Vuonna 1949 lääkintöhallitus lähetti apteekeille kirjeen, jossa se kehotti ilmoittamaan runsaasti heroiinia, morfiinia ja kokaiinia määräävistä lääkäreistä ja lääkärien oikeuksia rajoitettiin 1940-luvun lopulla. Lisäksi kontrollia kiristettiin siten, että huumelääkkeitä pystyi ostamaan vain samalla alueella, jolla lääkkeen määrännyt lääkäri toimi. Käyttäjien joukossa oli kuitenkin myös sotainvalideja, jotka saivat helposti paljon huumaavia lääkkeitä ja osa heistä myi lääkkeitä eteenpäin. Aluksi käyttäjät siirtyivät morfiiniin, mutta senkin saanti vaikeutui vuonna 1949. Ensin pimeiden markkinoiden heroiini ja morfiini kallistuivat ja katosivat kokonaan vuoteen 1953 mennessä. Vuonna 1951 kuitenkin metadonin markkinointi alkoi Suomessa Algidon-nimellä ja se korvasi heroiinia ja morfiinia niin lääke- kuin huumekäytössä.

Opiaattien väärinkäyttö romahti Suomessa 1950-luvun puolivälissä. Tilalle tulivat amfetamiini ja barbituraatit. Suomen apteekeista heroiini poistettiin vuonna 1957.

Heroiinin käyttö päihteenä lisääntyi kansainvälisesti 1940- ja 1950-luvuilla sekä uudestaan 1960-luvun lopulla. Kuuluisia heroiinin käytön seurauksena kuolleita henkilöitä ovat esimerkiksi rockmuusikot Janis Joplin, Sid Vicious ja Dee Dee Ramone.

Heroiinin suosio kokee nousu- ja laskukausia, mutta se on vuosikymmenien kuluessa vakiintunut osaksi länsimaista huumausainekulttuuria. Heroiinia käytetään melko runsaasti myös oopiumiunikonviljelyalueiden lähellä Aasiassa.

Suomessa heroiinin saatavuus heikkeni 2000-luvun alun jälkeen, koska Afganistanin sota heikensi oopiumtuotantoa. Buprenorfiinia alettiin käyttämään korvaavana aineena. Kun heroiinin saatavuus palautui, käyttäjät eivät vaihtaneet buprenorfiinia heroiiniin ja heroiinimarkkinat eivät palautuneet entiselle tasolleen. Vuonna 2000 Suomessa kuoli 63 ihmistä heroiiniin, vuonna 2005 enää kolme. Vuonna 2000 buprenorfiini oli tärkein myrkytyskuoleman löydös kolmessa tapauksessa ja 34:ssä tapauksessa vuonna 2004.

Morfiinin valmistus oopiumiunikon maitiaisnesteestä, ks. Morfiini#Valmistus

Freebase-morfiini- tai morfiinihydrokloridi-jauheeseen lisätään etikkahappoanhydridiä suhteessa 1:3. Seosta lämmitetään muutama tunti tasaisessa 85 °C:n lämpötilassa samalla sekoittaen kunnes kaikki jauhe on sulanut. Etikkahappoanhydridi reagoi morfiinin kanssa muodostaen diasetyylimorfiinia eli heroiinia. Seosta käsitellään kloroformilla, aktiivihiilellä sekä natriumkarbonaatilla epäpuhtauksien poistamiseksi. Kilosta morfiinia saadaan noin 700 grammaa heroiinia. Freebase-heroiini muutetaan heroiini-hydrokloridiksi lisäämällä siihen suhteessa 1:7:7:0,3 etyylialkoholia, eetteriä ja suolahappoa. Kuivattuna tuote on hienoa valkoista pulveria.

Valmistettaessa heroiinia oopiumunikosta seokseen voi jäädä morfiinia tehtäessä myös kodeiinia, näin erityisesti valmistettaessa heroiinia laittomasti. Etikkahappoanhydridi muuttaa sen 6-monoasetyylikodeiiniksi (6-MAC), joka on elimistöön joutuessaan vaarallista, koska se voi aiheuttaa histamiinin vapautumista ja se edelleen anafylaktisen šokin. Myös muita yhdisteitä syntyy valmistuksessa kuten 6-monoasetyylimorfiini (6-MAM), joka on 6-8 kertaa heroiinia vahvempaa. Sitä on erityisesti "musta terva" -heroiinissa.

Heroiinia on pääsääntöisesti kahdenlaista. Ruskeaa heroiinia (emäs) poltetaan tai siitä valmistetaan injektoitavaa sekoittamalla sitä sitruunahappoon tai askorbiinihappoon. Valkoista heroiinia (suola) käytetään suonensisäisesti. Heroiinia voidaan käyttää polttamalla esimerkiksi tupakkaan sekoitettuna tai folion päältä, pillereinä, nuuskaamalla ja suonensisäisesti.

Heroiini vaikuttaa lamaannuttavasti keskushermostoon. Välittömästi aineen ottamisen jälkeen käyttäjä kokee voimakkaan hyvän olon tunteen. Nälän ja kivun tunteet katoavat, samoin seksuaalinen halu. Usein aineen ottamiseen liittyy aluksi pahoinvointia ja rauhattomuutta. Suuremmilla annoksilla käyttäjä tuntee olonsa lämpimäksi, hänen raajansa tuntuvat raskailta ja suu kuivuu. Olotila on vuorotellen virkeä ja unelias, sisäänpäin kääntynyt. Annosta kasvatettaessa hengitys hidastuu, pupillit muuttuvat nuppineulanpään kokoisiksi ja iho tuntuu kylmältä, nihkeältä ja se sinertää. Euforian kokeminen on yksilöllistä, ja kaikki eivät koe heroiinia lainkaan euforisoivaksi. Monet heroiinia kokeilevista eivät pidä sen vaikutuksia lainkaan miellyttävinä; he voivat kokea sen todella epämiellyttävänä tokkurana, jonka he haluavat vain menevän mahdollisimman nopeasti ohi.

Heroiinin nauttimisen aiheuttamaa mielihyvää seuraa monesti tokkuraisuus ja unisuus, joka saattaa kestää useita tunteja.

Epätoivottuihin vaikutuksiin kuuluvat pahoinvointi ja oksentelu.

Käytön seurauksena kehittyy nopeasti syvenevä henkinen ja fyysinen riippuvuus. Ruuansulatus hidastuu, mikä aiheuttaa varsinkin pidempiaikaisessa käytössä ummetusta. Verisuonet voivat rappeutua ja keskenmenon riski kasvaa. Lisäksi maksa voi vaurioitua ja potilaalle kehittyä sydänlihastulehdus. Heroiini lamaannuttaa keskushermostoa, minkä seurauksena elintoiminnot hidastuvat ja hengitys voi lamaantua.

Säännöllisen ja pitkäaikaisen käytön riskit liittyvät myös aineen käyttötapaan. Likaiset neulat, epähygieeniset pistämistavat ja epäpuhtaat aineet vaurioittavat elimistöä ja aiheuttavat tulehduksia. Henkilöllä, joka käyttää yhteisneuloja, on riski sairastua virustauteihin, esimerkiksi AIDS:iin ja B- tai C- hepatiittiin. Heroiinin nuuskaaminen vahingoittaa lisäksi nenää.

Yliannostuksen vaara on aina olemassa. Yliannostuksen riskin suuruuteen vaikuttaa heroiinin sekalainen laatu katukaupassa: heroiinina myytävä aine voi sisältää alle kymmenen prosenttia heroiinia tai olla lähes puhdasta. Lisäksi käyttäjän toleranssi kasvaa koko ajan, jolloin päihdyttävän vaikutuksen kokemiseen tarvitaan aina entistä suurempi annos heroiinia. Heroiinin yliannostus johtaa nopeasti syvään koomaan ja voi joidenkin tuntien sisällä aiheuttaa kuoleman. Tila vaatii aina välittömiä hoitotoimenpiteitä. Yliannostuskuoleman riski on erityisen suuri, jos käyttäjä nauttii heroiinin kanssa sekaisin muita huumausaineita.

Tammikuussa 2010 raportoitiin, että Euroopassa myytävään heroiinierään on sisältynyt pernaruttoa, johon on kuollut useita narkomaaneja.

Heroiinia käytetään reseptilääkkeenä Alankomaissa, Sveitsissä, Saksassa, Britanniassa ja Tanskassa.[vanhentunut linkki]

Britanniassa heroiinia käytetään vahvana kipulääkkeenä, jolloin se kulkee nimellä diasetyylimorfiini. Sitä voidaan ruiskuttaa rasvakudokseen, lihakseen, selkäytimeen tai potilas voidaan laittaa tiputukseen. Sitä voidaan käyttää jos kyseessä on akuutti kipu, kuten vakava fyysinen trauma, sydäninfarkti, leikkauksen jälkeinen kipu tai krooninen kipu mukaan lukien syövän loppuvaihe tai muu kuolemaan johtava sairaus. Muissa maissa morfiinin tai muiden vahvojen opioidien käyttö on yleisempää edellä kuvatuissa tilanteissa.

Vuonna 2005 Britanniassa oli diasetyylimorfiinin toimituskatko, joka johtui Britannian diasetyylimorfiinin päätoimittajan ongelmista. Tämän vuoksi monet sairaalat alkoivat käyttää morfiinia diasetyylimorfiinin sijaan. Monelle sairaalalle tämä käytäntö jäi voimaan, vaikka toimituskatko saatiinkin korjattua.

Diamorfiinia käytetään edelleen laajalti saattohoidossa Britanniassa, jossa sitä useimmiten annostellaan infuusiopumpulla rasvakudokseen, jos potilas ei pysty nielaisemaan lääkkeitä. Diamorfiinin etu morfiinin nähden on se, että se liukenee helpommin ja pienempi määrä kyseistä ainetta tarvitaan jotta saavutetaan sama anesteettinen tulos. Molemmat näistä eduista ovat hyödyllisiä jos suuria määriä opioideja joudutaan annostelemaan rasvakudokseen, mikä on usein tarpeellista saattohoidossa.

Diasetyylimorfiinin lääketieteellistä käyttöä (mukaan lukien muut vahvat opioidit kuten morfiini, fentanyyli ja oksikodoni) Britanniassa valvotaan vuoden 1971 lailla lääkkeiden väärinkäytöstä. Britanniassa diasetyylimorfiini on luokan A huume. Rekistereitä lääkkeen käyttäjistä on säilytettävä sairaaloissa.

Heroiinia käytetään myös apuna kun hoidetaan heroiiniriippuvaisia. Vaikka tämä onkin kiistelty aihe nollatoleranssin kannattajien keskuudessa, diasetyylimorfiini on osoittautunut ylivoimaiseksi metadoniin nähden kun puhutaan riippuvaisten sosiaalisen ja terveydellisen tilan parantamisesta.

Suomessa heroiinia käytettiin lääkkeenä 1950-luvun alkuun saakka. Heroiinia sai reseptilääkkeenä suhteellisen helposti ja se oli hyvä lääke mm. hengitystievaivoihin. Esimerkiksi Pulmo-yskänlääke sisälsi heroiinia. Lisäksi heroiini oli halpaa mikä sopi hyvin pula-ajan Suomelle. Vuonna 1946 Suomessa kulutettiin reseptilääkkeinä 99 kiloa heroiinia, enemmän kuin kaikissa muissa Pohjoismaissa yhteensä.

National Institute on Drug Abusen arvion mukaan 23 prosenttia heroiinia käyttäneistä tulee siitä riippuvaisiksi (vertailun vuoksi alkoholia käyttäneistä 15 prosenttia tulee alkoholista riippuvaisiksi ja tupakkatuotteiden sisältämää nikotiinia käyttäneistä 32 prosenttia tulee nikotiinista riippuvaisiksi).

Heroiini on kaikista päihdyttävistä kipulääkkeistä voimakkaimmin riippuvuutta aiheuttava aine, ja opioidit aiheuttavat kaikista päihteistä voimakkaimman aineen himon. Riippuvuuden kehittyminen on kuitenkin yksilöllistä ja riippuu yksilön genetiikasta: jotkut voivat "jäädä koukkuun" ensikokeilusta, toiset voivat käyttää heroiinia vuosikausia tulematta riippuvaisiksi. Säännöllinen heroiinin käyttö johtaa sietokyvyn kasvamiseen, jolloin käyttäjä tarvitsee suurempia annoksia saadakseen aineesta saman vaikutuksen. Säännöllinen pitkäaikaiskäyttö johtaa fyysiseen ja psyykkiseen riippuvuuteen.

Vieroitusoireet heroiinista ovat voimakkaita. Jos opiaatteja on käytetty säännöllisesti, voivat vieroitusoireet ilmaantua jo muutaman tunnin päästä viimeisestä annoksesta ja ovat pahimmillaan 2-3 vuorokauden jälkeen. Oireita ovat kivut, pahoinvointi, kuume, vapina, kouristukset, hikoilu ja vilunväristykset. Vieroitusoireiden ollessa voimakkaimmillaan käyttäjä saattaa kokea pahoinvointia, ripulointia, vatsakipuja ja oksentelua, joita seuraa monesti unettomuus, depressio ja ruokahalun puute. Vaikka heroiinin vieroitusoireet ovat voimakkaita ja pitkäkestoisia, ne ovat todella harvoin henkeä uhkaavia toisin kuin esim. bentsodiatsepiineissa tai alkoholissa.

Heroiini on luokiteltu YK:n vuoden 1961 huumausaineyleissopimuksessa huumausaineeksi. Suomessa heroiini on luokiteltu rikoslaissa tarkoitetuksi erittäin vaaralliseksi huumausaineeksi. Erittäin vaarallisen huumausaineen valmistuksesta, myynnistä, maahantuonnista ja hallussapidosta voidaan tuomita muiden edellytysten täyttyessä törkeänä huumausainerikoksena. Laissa määrätty tuomio on vähintään yhden ja enintään kymmenen vuoden vankeusrangaistus. Pelkästä heroiinin henkilökohtaisesta käytöstä rangaistaan lievemmin huumausaineen käyttörikoksena sakolla tai enintään kuuden kuukauden vankeudella.

1. Turunen, Seppo: Biologia: Ihminen, s. 178. 5.-7. painos. WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-29701-8.

2. Sawynok J (January 1986). "The therapeutic use of heroin: a review of the pharmacological literature". Can. J. Physiol. Pharmacol. 64 (1): 1-6. PMID 2420426.

3. Ylikangas, Mikko: Unileipää, kuolonvettä, spiidiä : Huumeet Suomessa 1800-1950, s. 182-193. Jyväskylä: Atena, 2009.

4. Ylikangas, Mikko: Unileipää, kuolonvettä, spiidiä : Huumeet Suomessa 1800-1950, s. 216. Jyväskylä: Atena, 2009.

5. Janis Joplin Estate: Biography Official Janis Joplin site. 2008. Viitattu 13.6.2012. (englanniksi)

6. 1979: Sid Vicious dies from drugs overdose BBC on this day. Viitattu 13.6.2012. (englanniksi)

7. Scott Stanton: The tombstone tourist: musicians, s. 204. Simon & Schuster, 2003. ISBN 978-0743463300. Teoksen verkkoversio (viitattu 13.6.2012). (englanniksi)

8. Rönkä, Sanna: Huumeiden käyttäjien kuolemat Suomessa : Monimenetelmäinen tutkimus lääkkeellistymisen, sosiaalisen huono-osaisuuden ja huumeiden käyttökontekstien näkökulmasta, s. 15. Helsingin yliopisto, 2018. Teoksen verkkoversio (viitattu 12.1.2019).

9. Vuori et al: Oikeuskemiallisesti todetut myrkytyskuolemat Suomessa vuosina 2002-2004. Lääkärilehti, 2006, nro 21-22.

10. Strang et al: Different forms of heroin and their relationship to cook-up techniques: data on, and explanation of, use of lemon juice and other acids. Substance use & misuse, huhtikuu 2001, 5. vsk, nro 36, s. 573-588. doi:10.1081/JA-100103561. (englanniksi)

11. How much citric? - a film to watch online Exchange Supplies. Viitattu 29.8.2019.

12. H is for Heroin Harm Reduction Coalition. Viitattu 29.8.2019.

# data[].attributes.attachment_link.description
Systemaattinen (IUPAC) nimi (5α,6α)-7,8-didehydro-4,5-epoksiy-17-methyylimorfinaani-3,6-diolidiasetaatti Tunnisteet CAS-numero 561-27-3 ATC-koodi N02 AA09 PubChem 3592 DrugBank DB01452 Kemialliset tiedot Kaava C 21 H 23 N O 5 Moolimassa 369,41 Farmakokineettiset tiedot Hyötyosuus < 35 % Proteiinisitoutuminen 0 % (metaboliitti morfiini 35 %) Metabolia hepaattinen Puoliintumisaika 2-3 minuuttia Ekskreetio 90 % renaalinen glukuronidina, loppu

# data[].attributes.body
Teksti on kirjoitettu asiallisesti ja selkeästi.  Kaikki artikkelin lähteet ovat kotimaisia.
Artikkelia on muokattu vuosien saatossa paljon ja sillä ei ole omaa keskustelu-osiota,

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Länsigöötanmaanpystykorva

Avaintiedot

Alkuperämaa

Ruotsi

Määrä

Suomessa rekisteröity 2 435[1]

Rodun syntyaika

noin 1000-luku

Alkuperäinen käyttö

paimenkoira, vahtikoira

Nykyinen käyttö

seura- ja harrastuskoira, paimenkoira

Elinikä

keski-ikä 12-14 vuotta

Muita nimityksiä

göötti, jöötti

FCI-luokitus
ryhmä 5 jaos 3 #14

Ulkonäkö

Säkäkorkeus

31-33 cm

Väritys

harmaanruskea, ruskean eri sävyt

Länsigöötanmaanpystykorva ( ruots. Västgötaspets) on Ruotsista kotoisin oleva lyhytjalkainen, tarmokas koirarotu. Rodun historia ulottuu viikinkiajalle, jolloin se toimi lehmäpaimenena ja vahtikoirana.

Länsigöötanmaanpystykorvan ruumiinrakenne on vankka. Se on korkeuttaan pidempi (säkäkorkeuden suhde pituuteen on ihannetapauksessa 2:3). Matalaraajaisen koiran ihannesäkäkorkeus on uroksilla 33 cm, nartuilla 31 cm; poikeama: +2 cm, -1 cm ihannekoosta on sallittu. Turkki on lyhyt ja kova, alusvilla tuuheaa ja pehmeää. Yleisimmät värit ovat harmaa, harmaanruskea, kellanruskea, punaisenruskea tai punaisenkeltainen. Selässä ja kyljissä on tummempaa peitinkarvaa. Lapojen päällä on rodulle tyypillinen valjaskuvio. Valkoinen on sallittu: rajoitettu kaulus, jaloissa saa olla valkoista kunhan valkoinen ei mene oli polven, rinnassa saa olla valkoista ja päässä voi olla ohut piirto. Koiralla tulisi olla poskikuviointi (kuten suden tai jämtlanninpystykorvan kasvoissa). Länsigöötanmaanpystykorva muistuttaa suuresti saksanpaimenkoiraa, mutta on huomattavasti pienempi.

Koiran kuono on tylppä ja kirsu musta. Korvat ovat keskisuuret, pystyt ja hyvin liikkuvat. Länsigöötanmaanpystykorvan erikoispiirteenä on häntien monimuotoisuus. Rodussa esiintyy synnynnäistä töpöhäntäisyyttä, ja koiran hännän pituus voi olla mitä tahansa täysin hännättömästä pitkään häntään. Töpöhäntiä esiintyy eri mittaisina. Kun typistäminen oli sallittu, hännät typistettiin 10 cm:n pituuteen. Häntäänsä göötti voi kantaa eri tavoilla, joko alhaalla, sirpillä tai kippuralla. Näyttelyissä häntien pituuteen ei kiinnitetä huomiota arvostelussa. Hännän typistäminen kiellettiin Suomessa vuonna 1996.

Lyhyistä jaloistaan huolimatta länsigöötanmaanpystykorva on ponteva koira. Luonteeltaan se on uskalias, valpas, älykäs, ystävällinen ja energinen, ja sillä on taipumus haukkua. Rodun liikunnantarve on suuri, joten koiran kanssa voi harrastaa esimerkiksi agilityä, tokoa tai paimentamista. Kouluttaminen on melko helppoa, ja länsigöötanmaanpystykorvia on käytetty myös pelastuskoiratoiminnassa.

Länsigöötanmaanpystykorva sopii hyvin perhe- ja seurakoiraksi. Se rakastaa seuraa ja leikkii mielellään toisten koirien kanssa, mutta parhaiten se viihtyy perheensä kanssa eli laumassaan. Koira pitää huomiosta ja haluaa sitä joskus liikaakin. Tärkeintä on olla johdonmukainen ja päättäväinen.

Rodun uskotaan olevan yli tuhat vuotta vanha, sillä Skånen ja Länsi-Götanmaan viikingit käyttivät sitä ilmeisesti paimenkoirana, talonvahtina ja tuhoeläinten kuten rottien pyydystäjänä. Lyhytjalkaisena koira kunnostautui etenkin lehmien kaitsennassa, sillä matalaa paimenta lehmät eivät helposti yllä potkaisemaan. Länsigöötanmaanpystykorva paimentaa lehmiä näykkimällä niitä kintereistä. Welsh corgin arvellaan polveutuneen tästä rodusta. Erimielisyyttä on kuitenkin siitä, veivätkö viikingit rodun pohjoisesta Englantiin vai päinvastoin. Uusimpien tutkimusten perusteella asiantuntijat uskovat rodun olevan kotoisin Ruotsista.

Länsigöötanmaanpystykorva itse oli vuonna 1942 sukupuuton partaalla, mutta rotu onnistuttiin elvyttämään ruotsalaisten Björn von Rosenin ja Karl-Gustaf Zetterstenin ponnistelujen ansiosta. He alkoivat etsiä jalostukseen sopivia, mahdollisimman tarkoin tavoiteltua rotutyyppiä edustavia koiria lehti-ilmoitusten avulla. He löysivät muutaman yksilön, jotka ovat kaikkien nykyisten länsigöötanmaanpystykorvien esivanhempia. Ruotsin kennelliitto hyväksyi rotumääritelmän vuonna 1943. Alkuperäinen nimi oli svensk vallhund, ruotsalainen paimenkoira; nykyinen nimi västgötaspets otettiin käyttöön vuonna 1953. Koiran käyttö paimennustehtävissä on vähentynyt, kun tehokkaammat paimenkoirat, kuten bordercolliet, ovat korvanneet sen.

Suomessa ensimmäiset länsigöötanmaanpystykorvat rekisteröitiin vuonna 1958. Oma rotuyhdistys Länsigöötanmaanpystykorvat - Västgötaspetsen ry. perustettiin vuonna 1991. Alkuun yhdistys oli rotua harrastava yhdistys. Rotuyhdistysoikeudet se saavutti vuonna 2007.

Terveystilanne

Rodun terveystilanne on hyvä. Lonkkavikojen lisäksi rodulla esiintyy jonkin verran hammaspuutoksia sekä piilokiveksisyyttä, mutta kyseiset viat eivät haittaa koiran elämää, joskin estävät sen käytön jalostuksessa tai näyttelykoirana. Rodulla tavataan myös verkkokalvon rappeumaa aiheuttavaa silmäsairautta J175. Tämän vuoksi jalostukseen käytettävät koirat tulisi lonkkakuvauksen lisäksi myös silmäpeilata.

Aiheesta muualla

# data[].attributes.attachment_link.description
Länsigöötanmaanpystykorva Avaintiedot Alkuperämaa Ruotsi Määrä Suomessa rekisteröity 2 435[1] Rodun syntyaika noin 1000-luku Alkuperäinen käyttö paimenkoira, vahtikoira Nykyinen käyttö seura- ja harrastuskoira, paimenkoira Elinikä keski-ikä 12-14 vuotta Muita nimityksiä göötti, jöötti FCI-luokitus ryhmä 5 jaos 3 #14 Ulkonäkö Säkäkorkeus 31-33 cm Väritys harmaanruskea, ruskean eri sävyt Länsigöötanmaanpystykorva ( ruots.

# data[].attributes.body
Ystävys artikkein kielion sujuva kyllä voin ymmärtää.
Vain sanakirjaa käytetty suomalainen...se on 50/50 kun se on vaan yksi kirja josta otettiin lähde ei muita joita on.
Tavallisesta yhtävyydestä mitä se on missä vaikuttaa myös lemmikki suhdetta laitetaan.
muokkauksia yli 500....no kaikellaista....enmmäön tarkennus etc..
en luottaisi tähän enmmän lähteitä kuin yksi sanakirja tutkimuksia enemmän kirjoja jne..
Linus

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ystävyys tarkoittaa kahden tai useamman ihmisen välistä ihmissuhdetta, jota pidetään tuttavuutta läheisempänä - tosin molemmissa on eritasoista läheisyyttä. Ystävyyttä ja tuttavuutta ajatellaan usein saman jatkumon osina. Ystävyyttä tutkitaan sosiologian, sosiaalipsykologian, antropologian, filosofian ja zoologian menetelmin. Ystävyyssuhteista on esitetty useita tieteellisiä teorioita, kuten sosiaalinen vaihtoteoria, pääomateoria ja kiintymyssuhdeteoria.

Ystävyydessä esitetään usein esiintyvän seuraavia käyttäytymistapoja:

Ystävyys ihmisten ja eläinten välillä

Ihmiset kokevat usein ystävyyttä myös lemmikkieläimiään kohtaan. Monet eläinlajit kykenevätkin kiintymään ihmiseen ja viihtymään ihmisen seurassa, mutta varsinaisesta ystävyydestä ei voida puhua siinä mielessä kuin miten ihmisten välinen ystävyys määritellään - ainakaan ihmisen ja eläimen suhde ei voi olla yhtä tasavertainen kuin kahden ihmisen välinen ystävyyssuhde. Monilla eläinlajeilla on havaittu ystävyyttä muistuttavaa käyttäytymistä, jossa yksilöt ilman pariutumisaikeita hakeutuvat toistensa läheiseen seuraan ja luottavat toisiinsa keskimääräistä enemmän.

Etymologia

Yhden selityksen mukaan ystävä olisi partisiippimuoto oletetusta verbistä ystää tai yskätä, joka juontuu germaanisperäisestä lainavartalosta wunskja- 'haluta, toivoa'. Selitys ei ole saanut yksiselittäistä kannatusta tieteen piirissä.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ystävyys tarkoittaa kahden tai useamman ihmisen välistä ihmissuhdetta, jota pidetään tuttavuutta läheisempänä - tosin molemmissa on eritasoista läheisyyttä. Ystävyyttä ja tuttavuutta ajatellaan usein saman jatkumon osina. Ystävyyttä tutkitaan sosiologian, sosiaalipsykologian, antropologian, filosofian ja zoologian menetelmin. Ystävyyssuhteista on esitetty useita tieteellisiä teorioita, kuten sosiaalinen vaihtoteoria, pääomateoria ja kiintymyssuhdeteoria.

# data[].attributes.body
Teksti on selkeää ja asiallista. Teksti on hiukan tynkää, mutta se voi johtua sen pituudesta myös. Lähteinä on käytettu Urjalan omia nettisivuja. Lähteet ovat luotettavat. Osa kuvista on hieman vanhentuneet. Keskutelua on hyvin vähän, viimeksi 7 vuotta sitten keskusteltu.
Sivu on ihan luotettava, lähteet ovat luotettavia, mutta osa kuvista on hieman vanhentuneet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Urjala

vaakuna

sijainti

Sijainti
61°04′50″N, 023°33′00″E

Maakunta
Pirkanmaan maakunta

Seutukunta
Etelä-Pirkanmaan seutukunta

Kuntanumero
887

Hallinnollinen keskus

Urjalan kirkonkylä

Perustettu

1868

Kuntaliitokset
Koijärvi (1969, osa)

Kokonaispinta-ala
505,38 km²
221:nneksi suurin 2019 [1]

- maa

475,4 km²

- sisävesi

29,98 km²

Väkiluku
4 793
180:nneksi suurin 31.12.2018 [2]

- väestötiheys

10,08 as./km² (31.12.2018)

Ikäjakauma

2016 [3]

- 0-14-v.

13,1 %

- 15-64-v.

56,1 %

- yli 64-v.

30,8 %

Äidinkieli
2016 [4]

- suomenkielisiä

97,5 %

- ruotsinkielisiä

0,2 %

- muut

2,3 %

Kunnallisvero
22,00 %
11:nneksi suurin 2019 [5]

Kunnanjohtaja
Hannu Maijala

Kunnanvaltuusto
23 paikkaa

2017-2021[6]
* Kesk.
* SDP
* Kok.
* Ps.

9
7
5
2

www.urjala.fi

Urjala ( ruots. Urdiala) on Suomen kunta, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kunnan väkiluku on 4799 asukasta, ja sen pinta-ala on 505,38 km², josta 29,98 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 10,08 asukasta/km².

Urjalan naapurikunnat ovat Akaa, Forssa, Humppila, Hämeenlinna, Punkalaidun, Sastamala, Tammela ja Vesilahti. Entisiä naapurikuntia ovat Koijärvi, Kalvola, Kylmäkoski ja Tyrvää.

Urjalan maisemakuva on yleisesti tasainen, ja maaston keskikorkeus merenpinnasta on 100-110 metriä. Monet yksittäiset mäet nousevat kuitenkin 30-40 metriä tämän tason yläpuolelle. Maisemalle ovat tunnusomaisia laajat, monin paikoin naapurikuntien alueille ulottuvat peltoaukeat, ja kunnan kokonaispinta-alasta runsas viidennes on peltoa. Urjalan halki luoteesta kaakkoon kulkee harjujakso, joka tulee Sastamalan puolelta Sammaljoen, Halkivahan ja Honkolan kylien kautta Urjalan kirkonkylään ja jatkuu Huhdin ja Välkkilän kylien kautta entisen Kalvolan kunnan puolelle. Paikoin harju on tosin epäselvä ja vaikeasti nähtävissä. Harjujakson reunamilla on laajoja soita, joita on kunnan pinta-alasta peltojen ohella kaikkiaan toinen viidennes.

Pääosan Urjalan alueen vesistä kerää Kalvolasta alkunsa saava, Urjalasta Kylmäkosken kautta Akaalle virtaava, Akaan Viialassa Vanajaveteen laskeva Tarpianjoki. Tämän vesireitin järviä Urjalassa ovat Kortejärvi Kirkonkylän länsipuolella, siihen etelästä Urjalankylän luona laskeva Rutajärvi ja tähän etelästä laskeva Nuutajärvi.

Muita Tarpianjoen vesireitin järviä Urjalassa ovat Nuutajärveen etelästä laskevat Särkijärvi ja Matkunjärvi Forssan rajalla ja Kivijärvi Nuutajärven Raikonkulmalla. Lännestä Nuutajärveen laskevat Valajärvi sekä Iso ja Vähä Mustajärvi. Rutajärveen laskee idästä Forssan rajalta Kokonjärvi, johon laskevat Lahmajärvi Urjalan Hakolahden kylässä ja Hirsjärvi Tammelan rajalla. Tarpianjoen yläjuoksun latvajärviä samalla alueella ovat Uurtaanjärvi, Kallijärvi ja Kokkijärvi Kalvolan rajalla. Halkivahan kulmakunnalta Tarpianjokeen laskevat Ameenjärvi ja Pynnänjärvi Vesilahden rajalla.

Tarpianjoen vesireitin ohella Urjalan alueelle ulottuvat Punkalaitumenjoen latvahaarat Halkivahassa, Puolimatkassa, Tursassa ja Tourunkulmalla. Täällä eräs Punkalaitumenjoen latvajärvistä on Vehkajärvi Punkalaitumen rajalla. Etelässä Urjalan ja Humppilan rajajokena virtaa kappaleen matkaa Loimijokeen laskeva Koenjoki.

Kaakkosuo lähellä Kivijärveä kunnan eteläosassa on osa Natura 2000 -suojeluohjelmaa ja on vuodesta 1965 Lounais-Hämeen Luonnonsuojeluyhdistyksen omistuksessa yksityisenä luonnonsuojelualueena.

Laajaa Hanhisuon suoaluetta kunnan eteläosassa hyödynnetään turvetuotannossa.

Urjala sijaitsee valtatie 9:n varrella Tampereelta Turkuun päin mentäessä, ja sinne on linja-autoyhteyksiä useasta kaupungista. Matkaa Tampereelle on 60 kilometriä ja Turkuun 105 kilometriä. Lähiseudun kaupunkeja ovat Akaa (30 km), Forssa (35 km), Loimaa (40 km), Huittinen (50 km) ja Sastamala (60 km).

Urjalan, Punkalaitumen ja Huittisten läpi kulkee historiallisesti arvokas matkailutie Taikayöntie ( seututiet 230 ja 232). Sen varrelta löytyy hienoja luonto- ja jokimaisemia, sekä kulttuuriympäristöä.

Kunnan läpi kulkevan Turku-Toijala-radan junat eivät vuodesta 1997 lähtien ole enää pysähtyneet Urjalassa. Radan varrella sijaitsee Urjalan rautatieasema. Aiemmin Urjalassa oli samalla radalla etelämpänä myös Hanhisuon rautatieasema, mutta se purettiin vuonna 1987.

Vuoden 2017 lopussa Urjalassa oli 4 829 asukasta, joista 2 337 asui taajamissa, 2 439 haja-asutusalueilla ja 53 asukkaan asuinpaikan koordinaatit eivät olleet tiedossa. Taajama-aste lasketaan niistä asukkaista, joiden asuinpaikan koordinaatit ovat tiedossa; Urjalan taajama-aste on 47,7 %. Urjalan taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan eli kunnan keskustaajamaan Urjalan kirkonkylään, jossa oli vuoden 2017 lopussa 2 337 asukasta.

Historialliset kylät

Annula, Hakkila, Hakolahti, Halkivaha, Honkola, Huhti, Ikaala, Järvistö, Kamppari, Kankaanpää, Kehro, Kinola, Kokko, Laukeela, Menonen, Nuutajärvi, Pappila, Perho, Puolimatka, Rusila, Salmi, Urjalankylä, Vahonen, Valajärvi, Velkala, Välkkilä, Väkkärä

Kulmakuntia

Hanhisuo, Harittu, Kiimankulma, Pertunkulma, Rekisuo, Tourunkulma, Tursa, Uusi-Salmi

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Urjalassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:

Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Urjalan alueella toimii Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta.

Huhdin kylästä läheltä Urjalan rautatieasemaa on löydetty kivikautinen, varhaisen kampakeramiikan aikainen asuinpaikka, josta on paljastunut muiden muassa asuinkodan lieden pohja, saviastioiden palasia, kvartsinkappaleita ja luuesineitä. Myös Valajärveltä on löydetty asuinpaikka, joka lienee ollut käytössä noin vuonna 2000 eaa. Varhain alkanut asutus keskeytyi jostakin syystä vuosisadoiksi ja Urjala jäi Suur- Sääksmäen pitäjän takamaaksi. Rautakaudella toistaiseksi tutkimaton linnavuori, Nuutajärven linnavuori, on ollut myös käytössä ennen kristinuskon saapumista alueelle. Kun paavi julisti vuonna 1340 sääksmäkeläiset pannaan niskoittelun vuoksi, heidän joukossaan mainittiin Asikka Hakkisenpoika, joka lienee ollut kotoisin Urjalan Hakkilasta.

Urjala-nimi esiintyi asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1390 muodossa "Urdhiala". Urjala erotettiin Sääksmäestä vuonna 1483. Sillä oli jo tällöin oma Urjalankylässä sijainnut kirkkonsa, jonka paikalla on nykypäiviin saakka säilynyt kivisakasti. Urjalan nykyinen kirkko rakennettiin Laukeelan kylään Tukholman intendenttikonttorissa vahvistettujen piirustusten mukaan vuonna 1806. Kaukana kirkonkylästä sijaitsevaan Halkivahan kylään valmistui oma kirkko vuonna 1926.

Historiallisesti Urjala on ollut Akaan kappeliseurakunta. Sen nimi on aiemmin mahdollisesti ollut Airanne, mutta Urjala on korvannut tämän nimen jo 1500-luvulla. Urjala mainittiin itsenäisenä seurakuntana vuonna 1590.

Koijärven kunta perustettiin vuonna 1923 eräistä Tammelan ja Urjalan kylistä. Aiemmin Vesilahteen kuulunut Halkivahan kylä liitettiin Urjalaan vuoden 1953 alussa. Koijärvi liitettiin vuonna 1969 pääosin Forssaan ja osittain Urjalaan.

Huhdin kylä oli Suomen sotaväen 7. Hämeen tarkk'ampujapataljoonan 26. reservikomppanian sijoituspaikkana vuosina 1884-1899. Kasarmialueen rakennuksista on jäljellä ollut upseerirakennus joka kuitenkin vuonna 2015 purettiin. Nyt on jäljellä enää läheisellä Huhdinkalliolla vuonna 1902 pystytetty muistokivi. Lähistöllä on myös jälkiä venäläisten ensimmäisen maailmansodan aikana suorittamista linnoitustöistä.

Urjalan vaakunan suunnitteli Toivo Vuorela ja se vahvistettiin vuonna 1955.

Urjalaan asutettiin jatkosodan jälkeen Muolaan siirtoväkeä.

Urjala on vanhastaan ollut melko vauras maa- ja metsätalouspitäjä, mutta paikkakunnan teollisuus on osittain hyvin vanhaa. Nuutajärven lasitehdas aloitti toimintansa jo vuonna 1793 ja kasvoi muutamassa vuosikymmenessä alansa suurimmaksi Suomessa. Käsityöläisammatteja ovat edustaneet muun muassa korien, mattojen ja keinutuolien valmistus. Vuoden 1970 väestönlaskennan mukaan 45 prosenttia urjalalaisista sai toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta, 30 prosenttia teollisuudesta ja rakennustoiminnasta sekä 25 prosenttia palveluammateista.

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.

Urjalassa toimii 3 koulua, Aseman alakoulu, Urjalan Yhtenäiskoulu ja Väinö Linnan Lukio. Kaikissa kouluissa on yhteensä yli 400 oppilasta.

Urjalassa toimii terveysasema, mutta ei sairaalaa. Urjalalaisten sairaalapalvelut saadaan esimerkiksi Forssasta, Valkeakoskelta ja Akaasta.

Urjalassa toimii kirjasto, nuorisotila Majakka, urheilukenttiä, jäähalli ja uimarantoja. Keskustan alueella on myös kahviloita ja ravintoloita. Perjantain toripäivä kokoaa ihmisiä läheltä ja kauempaakin tapaamaan toisiaan ja nauttimaan torin tunnelmasta. Torilla köydessäsi voit poiketa samalla kirpputori Wanhassa Marissa, josta löytyy monenlaisia sisustus- ja kodintavara-aarteita jokaiseen makuun.

Urjalassa järjestetään joka kesä heinä-elokuun vaihteessa valtakunnallinen kirjallisuustapahtuma Pentinkulman päivät. Tapahtuma järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1978. Päivät liittyvät Urjalasta kotoisin olleen kirjailija Väinö Linnan teosten henkiseen perintöön. Pentinkulma on Väinö Linnan romaanin Täällä Pohjantähden alla kuvitteellinen tapahtumapaikka, jossa on piirteitä Linnan urjalalaisesta kotikylästä Honkolasta ja sen keskuksena olleesta Honkolan kartanosta. Näiden ohella voit tutustua Koskelan torppaan ja muihin Väinö Linnan reitin kohteisiin itsenäisesti opaskirjan tai oppaan kanssa opaskierroksilla kesäaikaan.

Urjalan asemalla toimivassa kulttuurikeskuksessa järjestetään kulttuuritapahtumia keväästä syksyyn työpajojen ja näyttelyiden merkeissä.

Viihdekulttuurin piirissä 60-luvulla Martti "Huuhaa" Innanen teki Urjalaa tunnetuksi kappaleellaan " Urjalan taikayö ".

Urjalassa on kaksi Museoviraston määrittelemää valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä: Nuutajärven lasitehdasalue Nuutajärvellä ja 1800- ja 1900-luvun kirkonkylämiljöötä hyvin edustava Urjalan kirkonmäki Urjalan kirkon ympärillä.

Urjalan suurin maatila on Furuhjelm-suvun omistama Honkolan kartano.

Urjalan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla tirripaisti ja klimppisoppa, jossa on lampaanlihaa ja paljon kasviksia.

Urjalassa toimii vuonna 1979 perustettu jääkiekkoseura Urjalan Sisukiekko (USiKi). USiKi:n juniorijoukkueet toimivat nimellä EPiK (Etelä-Pirkanmaan Kiekko), mutta kesällä 2013 juniorijoukkueet tulivat takaisin USiKi:n alaisuuteen ja EPiK:in toiminta loppui. Urjalassa on myös jalkapalloseura Urjalan PalloSeura (UrPS), joka pelaa Vitosessa, lohkossa 1. Kunnassa toimii myös vuonna 1909 perustettu yleisurheiluseura Urjalan Urheilijat (UrJu).

1. https://ort.fi/seurakunnat-hiippakunnat-ja-luostarit/seurakunnat/hameenlinnan-ortodoksinen-seurakunta

2. Alanen, Timo: Urjalan ja Tammelan raja Lunkinturpeesta Vuolteenkoskeen. Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistyksen vuosikirja, 1991, nro 60, s. 68. Forssa: Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys. ISSN 0359-1832.

3. Alanen, Timo: Vaihtuneita järvien ja lampien nimiä Lounais-Hämeessä. Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistyksen vuosikirja, 1995, nro 109-110. Forssa: Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys. ISSN 0359-1832.

4. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1980, s. 172. Otava 1979, Helsinki.

5. Mitä-Missä-Milloin, Kansalaisen vuosikirja 1951, s. 127. Otava 1950, Helsinki.

6. Kolmonen, Jaakko 1988. Kotomaamme ruoka-aitta: Suomen, Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat, s. 70. Helsinki: Patakolmonen Ky.

7. Urjalan Sisukiekko, Yleistä Seurasta; usiki.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Urjala vaakuna sijainti Sijainti 61°04′50″N, 023°33′00″E Maakunta Pirkanmaan maakunta Seutukunta Etelä-Pirkanmaan seutukunta Kuntanumero 887 Hallinnollinen keskus Urjalan kirkonkylä Perustettu 1868 Kuntaliitokset Koijärvi (1969, osa) Kokonaispinta-ala 505,38 km² 221:nneksi suurin 2019 [1] - maa 475,4 km² - sisävesi 29,98 km² Väkiluku 4 793 180:nneksi suurin 31.12.2018 [2] - väestötiheys 10,08 as./km² (31.12.2018) Ikäjakauma 2016 [3] - 0-14-v.

# data[].attributes.body
Teksti on hyvin selkeästi ja tarkasti kirjoitettu. Tietoa löytyy hyvin aiheesta, Sisällysluettelo on todella helppo navigoimiseen jos tarvitsee hakea tietoa tietystä asiasta talvisodasta.
Liitteet näyttää hyvin että tieto on hyvin otettu, ja että sitä voisi olla tarkemminkin mutta ei tämän tarkemmin tarvitse.
Ehdotan todella paljon tämän lukemista jos sinua kiinnostaa Talvisota.
Mielestäni kun luin tätä niin se on hyvin luotettava ja tietoa kyllä löytyy.

# data[].attributes.attachment_link.description
Talvisota oli 30. marraskuuta 1939 - 13. maaliskuuta 1940 Suomen ja Neuvostoliiton välillä käyty sota. Neuvostoliitto aloitti talvisodan hyökkäämällä ilman sodanjulistusta, ja sota päättyi 105 päivää myöhemmin Moskovan rauhansopimukseen. Kansainliitto tuomitsi hyökkäyksen ja erotti Neuvostoliiton jäsenyydestään 14. joulukuuta 1939.

# data[].attributes.body
Teksti on asiallista ja selkeää. Artikkeli ei ole tynkä, vaan suhteellisen pitkä. Lähteet ovat paljolti kotimaisia, mutta välissä on myös ulkomaalaisia lähteitä. Lähteet ovat sivustoja, kirjoja ja lehtiä. Lähteet vaikuttavat luotettavilta. Artikkelissa on käyty vähän keskustelua ja keskustelu on vain yksittäisiä kommentteja eikä kunnollista keskustelua. Artikkeliin on tehty paljon muokkauksia 125 eri henkilön toimesta ja artikkelia on muokattu 387 kertaa. Muokkaukset ovat pääosin pieniä päivityksiä saabin tilasta. Omasta mielestäni artikkeli ei ole täysin luotettava (Onko mikään wikipedia artikkeli täysin luotettava?), mutta erittäin kiinnostava.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Saab oli ruotsalainen automerkki, jonka valmistuksen aloitti vuonna 1947 Svenska Aeroplan AB. Nykyiseltä nimeltään National Electric Vehicle Sweden (NEVS) valmistaa yhtä Saab-mallia Saab 9-3:a.

Vuonna 2000 yhdysvaltalainen suuri autonvalmistaja General Motors osti Saabin, mutta ajautui konkurssiin vuonna 2009. Tämän jälkeen automerkin omisti hetken hollantilainen autonvalmistaja Spyker, kunnes vuonna 2012 Saab-merkin osti kiinalais-ruotsalainen NEVS.

Saab on tullut tunnetuksi turvallisuusratkaisuistaan ja turboahdetuista moottoreistaan.

Saab perustettiin Ruotsissa vuonna 1937 nimellä Svenska Aeroplan Aktiebolaget (SAAB) valmistamaan sotilaslentokoneita. Tuotanto aloitettiin Trollhättanissa samoissa tiloissa, jossa valmistettiin Bristol-lentokonemoottoreita. Saabin tehtailla koottiin vuoden 1940 aikana Brewster- ja Fiat -hävittäjiä Suomen ilmavoimille.

Toisen maailmansodan jälkeen sotilaskoneisiin keskittyneen yhtiön tuotantoa oli pakko laajentaa. Rolf Mellde, Sixten Andersson (Sixten Sason) ja Gunnar Ljungström saivat tehtäväkseen suunnitella pienen henkilöauton tuotantoa. Mellde vastasi moottorin kehittelystä ja Sason muotoilusta. Tuohon aikaan toisella kotimaisella Volvolla oli mallistossaan vain suuria autoja, joten suunnittelusta vastannut kolmikko päätti hyödyntää Ruotsissa suositun DKW:n (Dampf-Kraft Wagen) pientä henkilöautoa yhtenä esikuvanaan. Markkinoinnissa tuotantomallista puhuttaessa käytettiin sanaa pikkuauto kansanauto sijaan, jolla Saab pyrki korostamaan laatumielikuvaa. Esituotantomalleja valmistettiin eritasoisia testejä varten parisenkymmentä ja tulevan tuotantomallin suunnittelijana toimi Sixten Andersson. Lentokoneen siivestä muotonsa saanut prototyyppi (Saab 92001) esiteltiin lehdistölle jo kesällä 1947.

Tuotannon käynnistämisessä oli useita ongelmia. Varakas, maailmansodan taisteluista sivussa pysynyt Ruotsikin kärsi raaka-ainepulasta. Tämä vaikutti myös tulevan mallin, Saab 92:n, tuotantoon. Autotehtaan kokoonpano oli alkeellista. Kaikkia tarvittavia koneita, kattokuljettimia ja puristimia ei pystytty hankkimaan. Auton korit siirrettiin käsikärryillä, kunnes ne saivat renkaat alle. Myöhemmin tuotantolinjojen asennuksen yhteydessä jouduttiin korottamaan vanhan hallin kattoa kuljetinlinjoja varten.

Sotien jälkeen DKW:n patentit vapautuivat ja Saab pyrki hyödyntämään yksinkertaista kaksitahtimoottoria mallissaan, mikä kuitenkin tuotti omat ongelmansa. DKW-kytkökset ulottuivat toiseen ruotsalaiseen autovalmistajaan Philipsons Automobil AB:iin, joka myös suunnitteli DKW:n automalliin perustuvaa omaa henkilöautoaan. Saabin onneksi Philipsonsin suunnitelmat sekä tuotanto olivat jäljessä. Vuonna 1947 valmistajat tekivät yhteistyösopimuksen, jossa Saab lupautui myymään Philipsonsille 8000-10 000 Saab 92:a. Philipsons sai ainoana myyntioikeudet vuoteen 1951 saakka. Neljännes ensimmäisten vuosien tuotannosta vietiin ulkomaille pääosin siksi, että valtio kaipasi ulkomaalaista valuuttaa. Lopulta tammikuussa 1950 tuotanto saatiin käynnistettyä ensimmäisen tuotantomallin osalta. Saab 92 sai hyvän vastaanoton niin lehdistöltä kuin asiakkailtaan. Osittain tämän ansiosta ja edelleen jatkuneiden tuotantovaikeuksien myötä autoa ei pystytty valmistamaan kysynnän mukaisesti. Lopulta vain 500 autoa vuonna 1950.

Tuoretta Saab 92 -mallia päivitettiin asiakkaiden toiveiden mukaisesti ja 1953 runsaiden muutosten myötä malli nimettiin uudelleen Saab 92B:ksi. Kaikki Saab 92 -mallit olivat paremmin varusteltuja (Deluxe), vaikka markkinoinnissa vielä tarjottiin perusmallia. Autojen värinä oli vihreä, jonka on kerrottu olleen ylijäämiä päättyneestä sota-ajasta. Mallilla saatiin menestystä myös rallissa (muun muassa Monte Carlo -ralli), vaikka moottori oli varsin pienitehoinen. Moottorinsuunnittelusta vastannut Rolf Mellde ajoi ensimmäiset kilpailut Rikspokalenissa vuonna 1950. Suurempi uudistus tapahtui joulukuussa 1955, kun nykyisen mallin ohelle tuotiin Saab 92:n pitkälti perustuva Saab 93. Rallimenestyksen myötä Saab pyrki kovasti rakentamaan myös urheiluauto Saab Sonettin, jonka tuotanto kuitenkin kariutui. 93-mallia valmistettiin loppuaikoina Saab 93B:nä kaksiosaisen tuulilasin vaihduttua yhdeksi ja kaappariovien muututtua tavallisiksi oviksi Saab 93F:nä. Erik Carlson voitti 1957 Saab 93:lla Ruotsin rallin ja Suomen rallin.

Vuosikymmenen vaihduttua alkoi Saab 96:n valmistus, josta tuli yhtiön ensimmäinen todellinen menestystuote. Turvallisuus oli merkittävässä osassa merkin imagoa jo alkuajoista lähtien. Tällä saralla ehkä merkittävin askel otettiin vuonna 1962, kun urheiluauto Saab Sportin myötä lanseerattiin vakiovarusteena turvavyöt ja 1970-luvulla kumiset turvapuskurit.

Vuosikymmenen vaihtuessa valmistui 500 000:s Saab. 96-mallin kaltaista pienempää Saabia oli valmistettu periaatteessa jo merkin alkuajoista alkaen. Klassiset muodot koettiin vanhanaikaisiksi ja tilalle piti saada uusi, tuore pikkuauto. 1974 valmistui Björn Envallin suunnittelema Saab 95:n alustalle perustuva Saab 98 (työnimi X14). Mallissa nähtiin ensimmäistä kertaa combi coupé -muodot, jotka toteutuivat myöhemmin Saab 99:ssä ja Saab 900:ssa. Saab 98 jäi kuitenkin harharetkeksi merkin historiassa eikä 98:a valmistettu muutamia esimalleja enempää. Tammikuussa 1980 valmistuivat viimeiset Saab 96:t Uudenkaupungin autotehtaalta. Kaiken kaikkiaan Saab 96:a valmistui Ruotsissa ja Suomessa yhteensä 547 221 autoa.

Jo 1950-luvulla kilpailluilla pienten autojen markkinoilla oli tungosta. Samalla vaurastuvat ruotsalaiset asiakkaat alkoivat vaatia enemmän kokoa, varusteita ja tehoa autoltaan. Suuremman Saabin tuotantosuunnitelmat käynnistyivät pian henkilöautotuotannon alettua jo vuonna 1955. Suunnittelija Sixten Sason, silloin vielä Sixten Anderson, lainaili ranskalaiselta Citroënilta muotoja Saab 99:ksi nimettyyn automalliin. Persoonalliset muodot saivat pian myös lisänimen Le Canard ( ankka). Ruotsin hallitukselta saatiin 2. huhtikuuta 1964 lupa jatkaa Sasonin suunnitelmien pohjalta ja salaiseksi työnimeksi tuli nimipäiväsankari Gudmund. Hallitus puuttui myös tulevan auton rakenteeseen ja tuotantomalleiksi kelpuutettiin combi coupé -mallin sijaan yleiset 2- ja 4-oviset mallit. Farmari-malli oli myös yksi vaihtoehto Saab 95:n tapaan, mutta tuotantoon se ei koskaan päässyt. Koemallien testaus tapahtui varovaisesti ja osa autoista oli naamioitu Saab 96:ksi tai Daihatsu-merkkisiksi. Isompaa mallia saatiin odottaa aina vuoteen 1967, jolloin Saab 99 lopulta julkaistiin. Auton pääsuunnittelija Sixten Sason menehtyi samana vuonna ennen mallin julkaisua vain 55-vuotiaana.

Uutta mallia markkinoitiin "leveäharteisena ruotsalaisena" johtuen leveästä raideleveydestä. Mallia kehitettiin pitkin sen tuotantoa. Vuonna 1971 Saab 99:ssä sai ajovalojen pesurit. Moottoritehoja kasvatettiin ja 1970-luvun alkupuolella myyntiin tuli Saab 99 EMS, Saabin urheilullinen perheauto. Oman moottorin kehittäminen alkoi näihin aikoihin. B-moottori oli iskutilavuudeltaan 2,0-litraa. Saab 99:n tuotanto jatkui pitkään aina vuoteen 1984.

Eräällä tavalla uusi aikakausi alkoi 1977 Frankfurtin automessujen jälkeen, kun merkki oli esitellyt Saab 99 Turbon. Saab 99 Turbo ei ollut ensimmäinen turboahtimella varustettu automalli, sillä muun muassa BMW ja Porsche olivat valmistaneet turbollisia urheiluautoja. Saabin insinöörit onnistuivat kuitenkin ottamaan hyödyn juuri siviililiikenteessä. Melkein heti perään pieneltä autovalmistajalta saatiin uusi automalli. Saab 900 osoittautui menestykseksi ja valmistus jatkui aina vuoteen 1998. 1980-luvun puolivälissä valmistui ensimmäinen avomallinen Saab, Saab 900 Cabriolet. Avomallin suunnittelussa olivat vahvasti mukana Uudenkaupungin autotehtaan suunnittelijat. Samoihin aikoihin Saab osallistui Tipo-4-projektiin, jossa kolmen automerkin (Saab, Fiat, Lancia) yhteistyössä valmistettiin pohjalevy, jonka päälle valmistajat saivat rakentaa automallinsa. Saabin vetäydyttyä ja kolmannen italialaisen automerkin, Alfa Romeon, tultua mukaan Saab kehitti edustusluokkaisen mallin Saab 9000 vuonna 1985.

Saab ajautui taloudellisiin vaikeuksiin 1980-luvulla ja Wallenbergien teollisuussuku joutui myymään 50 prosentin osuuden yhtiöstä yhdysvaltalaiselle General Motorsille vuonna 1990. Samalla henkilöautotuotanto eriytettiin omaksi yhtiöksi Saab Automobile AB:ksi. Autojen ylituotanto ja yhtiön muut vaikeudet johtivat Ruotsissa Arlövin tehtaan sulkemiseen ja pari vuotta myöhemmin Malmön tehtaalle kävi samoin. Saab 9000:n valmistus loppui vuonna 1998 ja samana vuonna myyntiin tuli Saab 9-5. Wallenbergien sijoitusyhtiö Investor myi loput omistuksestaan vuonna 2000 General Motorsille. Saabin mallisto pysyi poikkeuksellisen pienenä jatkossakin (keskikokoinen 9-3 ja edustusluokan 9-5). 2000-luvun puolella mallistoa pyrittiin laajentamaan General Motorsin suhteiden myötä tuomalla Subaru Imprezaan lähes täysin perustuva Saab 9-2X. Pienempään keskiluokkaa kuuluvaa autoa myytiin vain Yhdysvalloissa. Heikon menestyksen myötä se poistui valikoimasta jo kahden mallivuoden myötä 2006. Huonosta myynnistä on kärsinyt myös Chevrolet Trailblazerin pohjalle perustuva Saab 9-7X kaupunkimaasturi, jota myydään vain Yhdysvaltain markkinoilla. 9-7X suunniteltiin korvattavan Subaru-yhteistyön myötä Subaru Tribecan kanssa samalle alustalle rakennettavalla 9-6X-maasturilla. 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen toisella puoliskolla Saab esitteli konseptiauton 9-4X kaupunkimaasturista. Maailman talouden kiristyminen ja emoyhtiö General Motorsin taloudelliset ongelmat katkaisivat lopullisesti tien tällaisilta suunnitelmilta General Motorsin hakeuduttua konkurssiin vuonna 2009.

Vuonna 2007 Saab esitteli varsinaisesti ensi kertaa nelivetoisen Saabin, Saab 9-3 XWD:n. Aikaisemmat nelivetomallit 9-2X ja 9-7X olivat suoria johdannaisia (ns. "badge engineering") toisista automalleista. Vuonna 2009 mallistoon tuli samaista nelivetotekniikkaa hyödyntävä korotettu 9-3X kilpailemaan Volvon XC70:n sekä Audi Allroadin rinnalle.

Saabin valmistus Suomessa päättyi myös 2000-luvulla. Uudenkaupungin autotehdas Uudessakaupungissa valmisti Saabeja vuodesta 1969 aina vuoteen 2003, jolloin Saab 9-3 Cabrioletin valmistus siirtyi Graziin Itävaltaan. Vuosien aikana Uudessakaupungissa valmistettiin kaikki Saab 90:set sekä pidennettyjä erikoismalleja Saab 99:iin ja Saab 900:een. Noina 34 vuotena Suomessa valmistettiin yli 700 000 Saab -henkilöautoa. Lisäksi Saabia valmistettiin lyhyen aikaa vuosina 2007 ja 2008 Saksassa, Rüsselsheimin tehtaalla.

Saabin emoyhtiön General Motorsin ajauduttua loppuvuodesta 2008 konkurssin partaalle se oli harkinnut yhtenä hätäkeinona lakkauttavansa raskaita tappioita aiheuttavan Saab-automerkkinsä kokonaan. 18.2.2009 General Motors esitteli uuden liiketoimintasuunnitelmansa Yhdysvaltain uuden presidentin Barack Obaman hallinnolle tarkoituksena perustella elinkelpoisuuttaan Yhdysvaltojen liittovaltiolle ja suunnitelmaan kuuluu irtautuminen Saabista. Elinkelpoisuuden osoittaminen on edellytys hätärahoituksen saamiselle liittovaltiolta, sillä General Motors on finanssikriisistä ja siitä seuranneesta uusien autojen myynnin vähenemisestä johtuen suurissa vaikeuksissa ja ilman Yhdysvaltain liittovaltion hätäapua ajautuisi konkurssiin. 19.2.2009 Saabin raportoitiin lopettavan laskujensa maksun ja hakeutuvan yrityssaneeraukseen. Yhdysvaltain valtiosta tuli kesäkuussa 2009 uuden General Motorsin pääomistaja (60%) Kanadan omistaessa 12% ja autoalan työntekijöiden eläkesäätiö omistaessa 18%.

Yrityssaneerausajan päätyttyä ruotsalainen urheiluautovalmistaja Koenigseggin johtama sijoitusryhmä teki kesäkuussa aiesopimuksen Saab Automobilen ostamisesta General Motorsilta. Pieniksi osaomistajiksi oli tulossa General Motors sekä kiinalaisia sijoittajia. Koenigsegg oli esittänyt pitkänajansuunnitelmia Saab-merkin muuttamisesta nykyisestä kalliimmaksi luksusmerkiksi.

Saab esitteli syksyllä 2009 Frankfurtin autonäyttelyssä uuden Saab 9-5:n.

24. marraskuuta 2009 uutiskanava CNBC kertoi General Motorsin peruneen suunnitelmat myydä Saab Koenigseggille. Ruotsalaisen urheiluautovalmistajan peruttua kaupat Saabin ostajaehdokkaina vaihtuivat Renco Groupista hollantilaiseen urheiluautovalmistaja Spyker Carsiin. Samoihin aikoihin General Motors teki kaupat Saabin vanhojen sedan-mallien (9-5 ja 9-3) tuotantolinjojen myymisestä kiinalaiselle BAINC:lle. Spyker teki tammikuussa General Motorsille uuden ostotarjouksen Saabista. Samoin yhdysvaltalainen sijoitusyhtiö Merbanco jätti Spykerin jälkeen uuden tarjouksen Saabista. Formula 1 -moguli Bernie Ecclestone ilmoitti kiinnostuksensa Saabista tammikuussa 2010. Samoihin aikoihin yhtiön johto vaihdettiin ja alasajosta vastaavat konsultit aikovat irtisanoa Saabin myynti- ja jakeluosaston, jälleenmyynti- sekä alihankintasopimukset.

Samaisena vuonna toinen perinteinen ruotsalainen henkilöautojen valmistaja Volvo oli monessa suhteessa samanlaisessa tilanteessa ollen yhdysvaltalaiselta Fordilta myynnissä muun muassa kiinalaisille sijoittajille.

26. tammikuuta 2010 Spyker Carsin ilmoitettiin päässeen sopimukseen Saabin ostamisesta General Motorsilta. Kauppa allekirjoitettiin 23. helmikuuta 2010. Spyker maksoi Saabin osakkeista 74 miljoonaa dollaria eli 54 miljoonaa euroa. General Motors säilytti silti vielä itsellään Saabin osakkeita 326 miljoonan dollarin edestä. Sopimukseen liittyy, että uuden autonvalmistajan nimeksi tulee Saab Spyker Automobiles. Syyskuussa 2010 Saab teki yhteistyösopimuksen BMW:n kanssa, joka liittyy lähinnä moottoriteknologiaan. Vuodesta 2010 Saab on tehnyt yhteistyösopimuksen saksalaisen BMW:n kanssa moottoriteknologiaan liittyen.

Maaliskuussa 2011 uusien autojen tuotanto keskeytyi Trollhättanissa maksuvaikeuksien vuoksi yhtiön alihankkijoille. Saabin aiesopimus kiinalaisten yritysten Youngman ja Pangda kanssa uhkasi peruuntua lokakuussa 2011, kun kiinalaiset olisivat halunneet koko yhtiön osakekannan, mihin Saab myöhemmin suostuikin.

19. joulukuuta 2011 Saab hakeutui konkurssiin rahavarantojen loputtua.

Autotuotanto käynnistyi uudelleen vanhalla 9-3-mallilla joulukuussa 2013, kun uusi omistaja National Electric Vehicle Sweden (NEVS) käynnisti toiminnan Trollhättanin tehtaalla. NEVSin omistajia ovat enemmistöosuudella Neitsytsaarille rekisteröity NME Holdings ja Qindaon kaupunki (Qingdao Qingbo Investment Co Ltd). Saabin tuotanto kuitenkin pysähtyi toukokuussa 2014, ja saman vuoden elokuussa NEVS ajautui selvitystilaan, josta se pääsi huhtikuussa 2015 Vänersborgin oikeuden päätöksellä. Toukokuussa 2015 NEVS ilmoitti saaneensa kaksi strategista yhteistyökumppania Kiinasta. Ne ovat Tianjin Binhai Hi-tech industrial Development Area (THT) ja Beijing State Research Information Technology Co. Ltd. (SRIT). Samalla NEVS ilmoitti aikeistaan avata uusi tehdas Tianjinin kaupunkiin Kiinaan.

Saabin ensimmäinen edustaja Suomessa oli helsinkiläinen Importer Oy, joka toi maahan vuosina 1950-1963 noin 900 Saab-henkilöautoa. Vuonna 1963 Saabin edustus siirtyi Oy Scan-Auto Ab:lle, joka oli tuonut Scania-Vabis -merkkisiä kuorma-autoja ja linja-auton alustoja vuodesta 1949 lähtien. Vuonna 1959 Suomessa oli rekisterissä vain noin 500 Saab-henkilöautoa. Henkilöautojen tuontisäännöstely päättyi vuonna 1962, mutta Saab pysyi melko harvinaisena automerkkinä suhteellisen kalliin hintansa vuoksi. Esimerkiksi vuonna 1965 Ford Taunus ja Cortina maksoivat saman verran kuin Saab 96 (8 900 markkaa), vaikka ne kuuluivat suurempaan kokoluokkaan. Samaan aikaan Saab saavutti kuitenkin mainetta ralliautona varsinkin Carl-Otto Bremerin ja Simo Lampisen ansiosta. Saab Sonett -urheiluautoa tuotiin maahan erikoistilauksesta muutamia kappaleita.

Vuonna 1968 perustettiin suomalais-ruotsalainen yhteisyritys Saab-Valmet Oy, jossa Suomen valtio oli Valmetin kautta osaomistajana. Autojen kokoonpano Uudenkaupungin autotehtaassa alkoi marraskuussa 1969. Uudenkaupungin valinta tehtaan sijoituspaikaksi johtui osittain siitä, että Uudenkaupungin seutu, Vakka-Suomi, nautti tuohon aikaan ns. kehitysalueille myönnetyistä verohelpotuksista. 1970-luvun aikana Saabin osuus Suomen henkilöautokannasta nousi tuntuvasti yhden prosentin tuntumasta noin kahdeksaan prosenttiin. Kun vuoden 1969 lopussa rekisterissä oli vajaat 6 300 Saabia, vastaava luku kymmenen vuotta myöhemmin oli noin 95 000 eli yli 13-kertainen. Saab 95 -mallia rekisteröitiin pakettiautoiksi ns. piilofarmareina vuosina 1967-1971 yhteensä 2 638 kappaletta. Saab 96 tarjosi ralliautona kovan vastuksen uudemmille automalleille vielä 1970-luvulla, ja Scan-Auton pyörittämässä kilpatallissa ajoivat muiden muassa Simo Lampinen, Tapio Rainio ja Jari Vilkas.

Uudenkaupungin autotehtaalla suunniteltuja ja vain siellä valmistettuja Saabin malleja olivat vuonna 1977 esitelty pidennetty Saab 99 Finlandia ja vuonna 1979 myyntiin tullut 99 Petro. Saab 99 Finlandiassa vakiomallia oli jatkettu keskeltä 20 senttimetrin lisäpalalla, ja suurin osa niistä meni valtion laitosten ja yhtiöiden käyttöön. Saab 99 Petrossa käytettiin polttoaineena bensiinin ohella petrolia tai tärpättiä, edellistä käynnistettäessä ja huippukuormituksella ja jälkimmäistä osateholla ajettaessa. Valtiovalta hoiti oman osuutensa säätämällä lain, jonka mukaan puuperäistä polttoainetta käyttävät ajoneuvot olivat vapaita ajoneuvoverosta; tosin laki koski vain kotimaassa valmistettuja ajoneuvoja. Saab Petro jäi mallina kuitenkin lyhytikäiseksi, koska öljy-yhtiöt eivät olleet innokkaita investoimaan petrolin jakelukanaviin vähäisemmän kysynnän vuoksi, polttoaineiden hintakehitys muuttui petrolille epäedulliseksi ja lisäksi autoissa ilmeni teknisiä pulmia.

Saab 95 oli vuonna 1959 esitelty Saab 93:n farmariversio. Kun Saab 96 tuli vuotta myöhemmin markkinoille, 95-malli muuttui ja alkoi käyttää samoja perusosia ja tekniikkaa kuin 96.

Saab 96 on Saabin tunnusomaisimpia malleja. Se on 2-ovinen coupé, joka perustui Saab 93:een ja 95:een. Ensimmäiset mallit olivat kaksitahtisia, mutta vuonna 1967 moottoriksi vaihdettiin nelitahtinen V4. Sama muutos tehtiin Saab 95:een.

Isompi keskiluokan Saab 99:n myötä markkinoille saatiin turvavyöt sekä turboahdin. Uusi korimalli Combi coupé laajensi mallivalikoimaa 1970-luvun alussa.

900 on isompi malli ja tavallaan sisarmalli 90:stä. Aiempaa mallia sai sedanina ja viistoperäisenä Combi coupéna. Seuraava malli oli vain hatchback 3- sekä 5-ovisena. Toisen sukupolven seuraaja on Saab 9-3.

Valmistettu GM:n GMT-katumaasturialustalle Chevrolet Trailblazerin tapaan. 9-7X Aero on Saabin historian tehokkain ja nopein malli (0-60 mph). Myynnissä vain Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä Ruotsissa.

Ursaab (1946)
Saabin ensimmäinen henkilöautoprototyyppi (ruotsiksi UrSaab) valmistui kesäkuussa 1947. Autossa oli poikittainen kaksitahtimoottori ja sen aerodynaaminen muoto muistutti lentokoneen siipeä. Korin rakenne oli vankka.

Saab Monster (1959)

Saab Catherina (1964)

Saab MFI13 (1965)

Saab Toad (1966)

Saab 99 Finlandia (1976-1978)
Vuosimalliin 1976 tulleen 99 GLE-luksusmallin myötävaikutuksella Saab 99 sai Suomessa ideoidun jatketun edustusmallin, jonka nimeksi tuli Finlandia (99 GLE-L) valmistusmaansa mukaan. Finlandian esikuva on kotoisin naapurimaasta Ruotsista, josta presidentti Urho Kekkonen oli ostanut pienellä koriverstaalla (Heiners, Malmö) valmistetun pidennetyn Saab 99:n. Pelkästään Uudessakaupungissa valmistetussa Finlandia-mallissa oli etu- ja takaovien välissä 4/5-ovisen mallin takaovesta tehty 25 cm:n mittainen pidennys, jossa oli oma "saunanakkunaksi" kutsuttu kapea ruutu. Vuosimallia 1976 tehtiin muutama esisarjan Finlandia. Ensimmäisen tuotantovuoden 1977 Finlandiaa valmistettiin Uudessakaupungissa vain 15 kappaletta. Vuonna 1978 valmistui vielä 11 kappaletta 20 cm vakiomallia pidempää Finlandiaa, joissa ylimääräinen pituus oli jaettu tasan etu- ja takaovien kesken. Kahdessa näistä oli turbotekniikka.

Saab 900 Finlandia/CD (1979-1986)
Finlandian taru jatkui 900-mallissa. 20 cm jatkettuja edustusautoja tehtiin aluksi 5-ovisena (900 Finlandia), ja myöhemmin 4-ovisena (900 CD). Näitä tehtiin Uudessakaupungissa yhteensä 580 kappaletta. Viimeiset kuusi 900 CD:tä valmistettiin vuonna 1986.

Saab EV-1 (1985)
Saab EV-1 (Experimental Vehicle Number One) oli yksi Saabin prototyypeistä, futuristinen sport coupé, joka kaksilitraisella turbomoottorilla saavuttaa 270 kilometrin tuntinopeuden ja kiihtyy nollasta sataan 5,9 sekunnissa

Saab 9-X (2003)

Saab 9-5 BioPower (2006)

Saab Aero-X (2006)

Pääartikkeli: Saab Aero-X

Aero-X on kaksipaikkainen urheiluauto, joka on yhdistelmä Saabin lentokonehistoriaa sekä suuntauksia tuleviin malleihin. Autossa on 400-hevosvoimainen bioetanolia käyttävä kahdella turbolla varustettu 2,8-litrainen V6-moottori. Konseptimallin erityispiirteitä ovat puuttuvat a-pilarit sekä ovien ja katon yhtenäinen avautuminen..

Saab 9-5 BioPower 100 Consept (2007)

Saab 9-1
Mahdollisesti tuleva kompakti henkilöauto. Sen alustarakenteen epäillään pohjautuvan General Motorsin Delta-alustalle, jolla valmistetaan Opel Astroja.

Saab 9-2
Suunnitteilla oleva retromalli, jonka korimalli oli kaksiovinen coupé.

Galleria (tuotantomallit)

Galleria (erikoiskonseptimallit)

# data[].attributes.attachment_link.description
Saab oli ruotsalainen automerkki, jonka valmistuksen aloitti vuonna 1947 Svenska Aeroplan AB. Nykyiseltä nimeltään National Electric Vehicle Sweden (NEVS) valmistaa yhtä Saab-mallia Saab 9-3:a. Vuonna 2000 yhdysvaltalainen suuri autonvalmistaja General Motors osti Saabin, mutta ajautui konkurssiin vuonna 2009. Tämän jälkeen automerkin omisti hetken hollantilainen autonvalmistaja Spyker, kunnes vuonna 2012 Saab-merkin osti kiinalais-ruotsalainen NEVS.

# data[].attributes.body
Teksi on varsin selkeästi ja asiallisesti kirjoitettu. Lähteet ovat sekä kotimaisia, että ulkomaalaisia. Erilaisia lähteitä mitä tekstissä on, on otettu kirjoista, artikkelista ja tutkimuksista ja ne kaikki ovat luotettavia lähteitä. Artikkelilla on paljon muokkaajia, mutta suurin osa muokatuista asioista on kirjoitus virheitä tai visuaalisia muutoksia. Mielestäni artikkeli on erittäin luotettava ja kiinnostava.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Waffen-SS (suomeksi myös Ase-SS) oli natsi-Saksan SS-joukkojen aseistettu siipi. Sen juuret olivat erilaisissa radikaaleissa oikeistolaisissa maanpuolustusjärjestöissä kuten Freikorps ja Sturmabteilung. Nämä järjestöt käytännössä sulautettiin vuonna 1934 SS-Verfügungstruppeksi (SS-VT) eli taistelutukijoukoiksi. Tämä yhdessä Adolf Hitlerin henkivartiokaartin Leibstandarte Adolf Hitlerin (LAH) kanssa olivat suoria Waffen-SS:n edeltäjiä. Waffen-SS:n tehtävä oli toimia Saksan eliittinä, ja saikin mainetta tehokkaana eliittisotilasjärjestönä. Waffen-SS sai hyvän aseistuksen, ja sen sotilaallinen johto oli komennettu Wehrmachtista. Waffen-SS oli myös ensimmäinen maastopukuja laajassa mittakaavassa käyttänyt sotilasorganisaatio.

Waffen-SS:n taisteluorganisaatio kasvoi sodan aikana 38 divisioonan vahvuiseksi ja käsitti yli 950 000 miestä.

Saksalaisista koottujen joukkoyksikköjen lisäksi organisaatiossa palveli SS Freiwilligenverbände, joka tarkoitti SS:n joukkoja Saksan ulkopuolisista maista kuten Belgia, Hollanti, Kroatia, Latvia, Ukraina ja Unkari. Muita SS-yksiköitä olivat esimerkiksi SS-divisioona Nordland, joka muodostui norjalaisista, tanskalaisista ja balttilaisista vapaaehtoisista, SS-divisioona Hitlerjugend ( Hitler-Jugendin vapaaehtoisia) ja SS-divisioona Totenkopf joka muodostettiin ylimääräisistä keskitysleirien vartijaosastoista ( SS-Totenkopfverbände). Suomalaiset SS-miehet palvelivat pohjoismaisista vapaaehtoisista muodostetussa SS-divisioona Wikingissä.

Toisen maailmansodan alussa Waffen-SS-joukkoja halveksuttiin Wehrmachtin osalta ja monet Wehrmachtin vanhoista komentajista mielsivät Waffen-SS:n samanlaisiksi katutappelijoiksi Sturmabteilungin kanssa. Vaikka SS-upseereilta puuttuikin sotilaallista kokemusta sodan alussa, niin myöhemmin Waffen-SS:n miesten kovan kunnon ja kurin kautta ne alkoivat saada Wehrmachtin hyväksynnän ja Waffen-SS liitettiin 1940 Wehrmachtin neljänneksi päähaaraksi. Tämä tarkoitti sitä, että Wehrmachtin ohjesäännöt alkoivat koskea myös Waffen-SS -miehiä, vaikkakin joukon poliittisten juurien takia sille annetiin erikoisoikeudeksi käyttää tervehdyksessä natsitervehdystä eikä SS-miesten tarvinnut osallistua sotilaskirkkoon.

Suuri Waffen-SS-sotilaiden armeija taisteli muun muassa Kurskin ja Ardennien taisteluissa. Jotkin Waffen-SS-osastot syyllistyivät sotarikoksiin, pahimmat tapaukset olivat Oradourissa ja Marzabuttossa, sekä Malmedyn verilöyly.

Sodan jälkeen Waffen-SS tuomittiin Nürnbergin oikeudenkäynneissä rikollisjärjestöksi, lukuun ottamatta vuodesta 1943 eteenpäin värvättyjä asevelvollisia, joitten katsottiin olleen pakotettuja liittymään Waffeniin. Useissa maissa rivijäsenetkin tuomittiin vuosien vankeusrangaistuksiin.

Waffen-SS aiheuttaa yhä sisä- ja ulkopoliittista keskustelua erityisesti Virossa ja Latviassa, missä neuvostoaikana Waffen-SS:ssä palvelu oli tuomittua. Veteraanien itsensä mielestä he puolustivat maataan yhdessä saksalaisten kanssa loppukesästä 1944 hyökkäävää puna-armeijaa vastaan. Samankaltainen keskustelu koskee Ukrainaa, missä perustettiin galitsialainen Waffen-SS:n yksikkö Saksan jo ollessa häviämässä toisen maailmansodan peräytyessään Neuvostoliitosta.

Waffen-SS:ssä palveli 1 207 suomalaissotilasta SS-vapaaehtoispataljoona Nordostissa 1941-1943.

Ulkomaalaisten vapaaehtoisten kokonaismäärät

Wehrmacht ei halunnut SS:sta kilpailijaa, joten varsinaisia Saksan kansalaisia ei voitu ottaa asevelvollisina SS:iin. Valloitussotien alettua Waffen-SS värväsi paljon muun maan kansalaisia, koska sitä ei tämä rajoitus koskenut. Alkuvaiheessa SS värväsi lähinnä etnisiä saksalaisia ( volksdeutsche). Sodan laajentuessa ja SS:n vallan kasvaessa nämä etniset kriteerit vähitellen hävisivät ja Waffen-SS:iin päätyi lopulta lähes kaikkien valloitettujen ja liittolaismaiden kansalaisia. Virossa SS:iin pakotettiin jopa pakko-otettuja virolaisasevelvollisia.

Sama rajoitus koski aseita; sodan alussa Wehrmacht piti SS:ia lähinnä viidennen tason nostoväkenä, ja SS:lle annettiin esimerkiksi tšekkiläisiltä sotasaaliina saatuja kiväärejä. Myöhemmin Waffen-SS sai hankittua yhä enemmän tavallista maavoimien kalustoa, ja sodan lopussa Waffen-SS:llä oli jopa omia panssariyksiköitä. Leibstandarte SS Adolf Hitler oli kuitenkin aina poikkeus: se sai nopeasti haluamansa varustuksen.

Lisäksi SS:n riveissä palveli tuntematon määrä vapaaehtoisia Neuvostoliiton alueelta.

Kirjallisuutta

Williamson, Gordon (1995). Loyalty is my Honor. Motorbooks International. ISBN 0-7603-0012-7.

Quarrie, Bruce (1983). Hitler's samurai: The Waffen-SS in action. Arco Pub. ISBN 0-668-05805-6.

Munoz, Antonio J. (1991). Forgotten Legions: Obscure Combat Formations of the Waffen-SS. Axis Europa, Inc. ISBN 0-7394-0817-8.

Stein, George H. (suom. 2004) Waffen-SS. Hitlerin eliittikaarti sodassa 1939-1945. Ajatus Kirjat. ISBN 978-951-20-7807-3.

Aiheesta muualla

# data[].attributes.attachment_link.description
Waffen-SS (suomeksi myös Ase-SS) oli natsi-Saksan SS-joukkojen aseistettu siipi. Sen juuret olivat erilaisissa radikaaleissa oikeistolaisissa maanpuolustusjärjestöissä kuten Freikorps ja Sturmabteilung. Nämä järjestöt käytännössä sulautettiin vuonna 1934 SS-Verfügungstruppeksi (SS-VT) eli taistelutukijoukoiksi. Tämä yhdessä Adolf Hitlerin henkivartiokaartin Leibstandarte Adolf Hitlerin (LAH) kanssa olivat suoria Waffen-SS:n edeltäjiä. Waffen-SS:n tehtävä oli toimia Saksan eliittinä, ja saikin mainetta tehokkaana eliittisotilasjärjestönä.

# data[].attributes.body
Teksti on asiallista ja selkeästi kirjoitettua. Artikkeli on hieman lyhyt. Artikkelissa käytetty kotimaista kirja lähdettä. Pidän artikkelia varsin luotettavana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rommi on sokeriruo'osta valmistettava väkevä alkoholijuoma. Rommeja valmistetaan etenkin Karibianmeren alueella. Rommit jakautuvat kahteen pääluokkaan sen mukaan, onko ne valmistettu sokeriruo'on mehusta vai melassista. Rommin alkoholipitoisuus on tyypillisesti noin 40 tilavuusprosenttia, mutta erityisväkevissä rommeissa se voi olla jopa 75.

Sanan rommi ( engl. rum) alkuperä on epävarma. Yleisen teorian mukaan nimi tulee englannin kielen sanasta rumballion, rumscullion tai rumbustion, 'elämöinti', 'metelöinti'. Sana on saattanut tulla myös ranskan kielen sanasta arôme, 'aromi', 'tuoksu'. Muita ehdotuksia sanan alkuperälle ovat latinankielinen sokeriruo'on nimi saccharum sekä hollantilaisten merimiesten lempinimi rummers, joka tuli sanasta roemer, 'juomalasi'. Rommia on kutsuttu myös muilla nimillä kuten Nelson's blood, kill-devil, devil's death, Barbados water, redeye ja rumbo.

Rommin valmistus alkoi eurooppalaisten tuodessa vuonna 1493 sokeriruo'on Karibialle, missä se kasvoi erityisen hyvin. Karibianmeren saarilla aloitettiin sokerin valmistus ja huomattiin, että valmistuksessa jäljelle jäänyt melassi saatiin käymään. Käynyt melassi tislattiin ja tuloksena saatiin rommia.

Rommilla uskottiin olevan parantavia vaikutuksia, ja sitä juotiin trooppisen ympäristön aiheuttamiin sairauksiin. Sokeriplantaasien omistajat myivät rommia edullisesti laivaston aluksille, jotta ne viettäisivät aikaansa saarten lähistöllä suojana merirosvoilta. Laivastoissa ruvettiinkin jakamaan miehistölle rommia sen hyvän säilyvyyden vuoksi. Alkoholista johtuvien ongelmien vuoksi rommia jouduttiin laimentamaan vedellä. Laimennettua rommiannosta alettiin kutsua nimellä grog ( grogi). Pitkillä merimatkoilla huomattiin myös, että rommin maku parani sen ikääntyessä.

1700-luvulla rommista tuli Ison-Britannian suosituin juoma syrjäyttäen ginin. Samalla Britanniassa säädettiin laki, jossa kiellettiin siirtokuntien välinen kaupankäynti väkijuomilla. Siitä seurasi massiivinen rommin salakuljetus Isossa-Britanniassa. Myöhemmin kehitettiin keino saada sokerijuurikkaasta sokeria, ja Karibian sokerin valmistus romahti. Melassia ei saatu enää entisiä määriä, joten rommin valmistus väheni.

Rommi valmistetaan joko sokeriruo'osta puristetusta nesteestä tai sokerinvalmistuksen yhteydessä jäljelle jääneestä melassista. Tislauksen jälkeen rommi on tulisen ja raa'an makuista. Sen vuoksi rommi yleensä ikäännytetään, useimmiten tammitynnyreissä, jolloin sen maku muuttuu pehmeämmäksi ja hienommaksi. Ikäännyttäminen voi viedä yhdestä kolmeenkymmeneen vuotta tai jopa kauemmin. Ikäännyttämisen aikana rommista tulee ensin kullanväristä ja myöhemmin tummemman ruskeata.

Useimmat rommit ovat sekoituksia, joskus jopa 20 erityyppisestä rommista. Eri rommilaatujen ja -erien yhdistäminen tuottaa tasalaatuista rommia. Sekoittamisen jälkeen rommin annetaan olla vielä jonkin aikaa tynnyrissä ennen laimentamista ja pullotusta.

Rommeilla ei ole kansainvälistä luokitusstandardia, ja rommien kansalliset luokitukset vaihtelevat.

Vaaleat rommit ovat rommeja, joita ei välttämättä ole tislauksen jälkeen ikäännytetty. Monia vaaleita rommeja kuitenkin ikäännytetään muuan muassa tietyn makuprofiilin aikaansaamiseksi. Vaaleita rommeja käytetään lähinnä drinkkien, kuten mojiton, pohjana.

Tummat rommit eli lyhytkestoisesti ikäännytetyt rommit. Tummiin rommeihin usein lisätään poltettua sokeria väriaineeksi.

Premium-rommit eli pitkäkestoisesti ikäännytetyt laadukkaat rommit. Juodaan sellaisenaan.

Yksittäistisleet ovat sekoittamattomia rommeja.

Korkeaprosenttiset rommit ovat yleensä vaaleita, vain hieman vanhennettuja ja pullotettu noin 75-prosenttisina.

Maustettuja rommeja käytetään etenkin juomasekoituksissa. Maustettu rommi tosin ei ole varsinaisesti rommia, vaan se luokitellaan maustetuksi viinaksi. Joitakin maustettuja rommeja sanotaan kultaisen värinsä ansiosta kultaisiksi rommeiksi.

Karlstén, Jari: Juomista jaloimmat: väkevien alkoholijuomien historia ja valmistus. Helsinki: Art House, 2007. ISBN 978-951-884-414-6.

# data[].attributes.attachment_link.description
Rommi on sokeriruo'osta valmistettava väkevä alkoholijuoma. Rommeja valmistetaan etenkin Karibianmeren alueella. Rommit jakautuvat kahteen pääluokkaan sen mukaan, onko ne valmistettu sokeriruo'on mehusta vai melassista. Rommin alkoholipitoisuus on tyypillisesti noin 40 tilavuusprosenttia, mutta erityisväkevissä rommeissa se voi olla jopa 75. Sanan rommi ( engl. rum) alkuperä on epävarma.

# data[].attributes.body
Sivun teksti on asiallista ja selkeää. Lähteet ovat suomesta ja ulkomailta ja ne vaikuttavat luotettavilta. Sivulla ei ole keskusteltu vielä yhtään. Muutoksia on tullut tasaisesti 2017 lähtien. Mielestäni sivu on luotettava.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Twitch

Verkkosivusto

Twitch.tv

Kaupallinen

Kyllä

Tyyppi

Suoratoisto

Rekisteröinti

Vaihtoehtoinen

Omistaja

Amazon.com

Avattu

6. kesäkuuta 2011

Nykyinen tila

Aktiivinen

Twitch on kesäkuussa 2011 perustettu yhdysvaltalainen reaaliaikaiseen suoratoistoon ("striimaukseen") keskittynyt palvelu tietokone- ja konsolipelaajille. Palvelussa kuka tahansa voi suoratoistaa videosisältöä verkkoon. Palvelun ikäraja on 13 vuotta.

Sivustolla suoratoistetaan ensisijaisesti videopelejä, mutta myös muu sisältö kuten ruoanlaitto ja keskusteluohjelmat ovat sallittuja. Sivusto kerää yli 200 miljoonaa katselukertaa vuodessa, ja se on maailman 32. vierailluin verkkosivusto.

Heinäkuussa 2014 liikkui huhu, että Google ostaisi Twitch-palvelun miljardilla Yhdysvaltain dollarilla ja liittäisi sen samaan liiketoimintadivisioonaan vuonna 2006 hankkimansa YouTube-palvelun kanssa. Elokuussa 2014 Twitch päätyi kuitenkin myymään liiketoimintansa Amazonille Googlen sijasta noin 730 miljoonalla eurolla.

Elokuussa 2020 Twitch Prime -palvelu muutettiin Prime Gamingiksi. Palvelun tarjoamat edut pysyivät kuitenkin samoina.

Palvelun ideana on yhdistää pelaajia ympäri maailman antamalla heidän lähettää ja katsoa reaaliaikaista videokuvaa ja keskustella toistensa kanssa. Palvelun käyttäminen on niin videon lähettäjälle kuin vastaanottajallekin ilmaista, ja liiketoimintamalli perustuu kanavilla näytettäviin mainoksiin sekä katsojien suoratoistajille antamiin vapaaehtoisiin lahjoituksiin.

Sisältöä palveluun tuottavat niinkutsutut striimaajat, joista monet tekevät sitä myös työkseen. Tunnetuimpia suomalaisia suoratoistajia ovat muun muassa LaeppaVika ja Janne Mikkonen. Palvelussa näytetään lisäksi paljon myös videolähetyksiä suurista pelialan tapahtumista, kilpailuista, peliyhtiöiden julkistuksista ja omista tapahtumista.

Muun muassa PlayStation 4 ja Xbox One -konsoleille on omat ohjelmansa pelaamisen reaaliaikaisen kuvan lähettämiseksi Twitch-palveluun. Tietokoneella monet pelit, kuten EVE Online, Minecraft, ja pelipalvelut, kuten Origin, tukevat suoran videokuvan lähetystä Twitchiin.

Twitchillä tai Amazonilla ei ole sopimuksia tekijänoikeusjärjestöjen kanssa, joten tekijänoikeuksien alaisen tai ei-vapaan musiikin esittäminen lähetyksissä voi johtaa palvelusta sulkemiseen tai lähetysten tallennusten poistoon.

Uima-allasstreamit ja pehmoporno

Twitch kieltää pornografian ja seksuaalisen sisällön palvelussaan. Tämä on aiheuttanut lukuisia ristiriitoja eräiden naisstreamaajien yrittäessä kiertää kieltoa eri tavoin suositussa palvelussa. Näitä on kutsuttu tissistreamereiksi ("boobie streamers").

Syksyllä 2019 Twitch kielsi useita streamaajia seksuaalisen sisällön jakamisesta, syynä esim. " cosplay-asut", urheilurintaliivit salistreamissa ja hentai-hahmojen piirtäminen.

Twitch uusi sääntöjään tätä koskien huhtikuussa 2020. Kielletyiksi tulivat alatissit ja läpinäkyvät vaatteet, eroottinen tanssi, simuloidut seksiaktit ja tankotanssi eroottisessa kehyksessä. Sääntöihin jätettiin tiettyjä aukkoja, kuten rintaruokinta ja vartalomaalaus.

Alkuvuodesta 2021 keksittiin että säännöt sallivat bikinit ja uima-asut, jos ne ovat yhteydessä uimiseen tai uimarantoihin. Tämän jälkeen Twitchissa aloitti suuri määrä naisstreamaajia keräten mainostuloja ja lahjoituksia pukeutuneina bikineihin. Lähetykset tehdään ulkoa uima-altaan ääreltä, tai useimmiten sisälle pystytetyssä lasten uima-altaassa lilluen. Yksi suosituimmista allasstreamaajista on ollut Kaitlyn "Amouranth" Siragusa. Hän on absainnut videoidensa mainoksilla yli 1000 dollaria päivässä.

Trendille on annettu nimi hot tub meta ja se on aiheuttanut jakaantumista Twitchin käyttäjissä. Osa streamaajista on puhunut tätä vastaan peläten Twitchin kehittyvän pehmopornosivustoksi.

Kävijämäärät

Huhtikuusta elokuuhun 2014 sivuston kävijämäärä kasvoi 45 miljoonasta 60 miljoonaan yksilöityyn käyttäjään kuukaudessa. Vuonna 2015 Twitch-palvelulla oli yli 1,5 miljoonaa suoratoistajaa ja 100 miljoonaa katsojaa kuukaudessa. Vuonna 2018 Twitch-palvelulla oli 2,2 miljoonaa suoratoistajaa kuukausittain ja 15 miljoonaa päivittäistä katsojaa.

Tietovuoto 2021

Lokakuun 2021 alussa paljastui tietomurto, jossa lähes kaikki Twitchin data vuodettiin. Anonyymi käyttäjä postasi 4chanille linkin 125 gigatavun torrent-tiedostoon, joka sisälsi mm. tiedot striimaajille maksetuista palkkioista kahden vuoden ajalta, käyttäjien sanasanat salakirjoitetussa muodossa, Twitchin lähdekoodit, mukaan lukien sisäiset SDK:t ja AWS-palveluihin liittyvät lähdekoodit ja turvallisuustyökalut. Lisäksi paljastui Amazon Game Studiosin kehittämä julkaisematon Steamin kilpailijaksi suunniteltu ohjelmisto, koodinimeltään "Vapor". 4chan käyttäjät keräsivät yhteen tiedot 10000 eniten tienanneesta Twitch-striimaajasta. Twitch on vahvistanut vuodon aidoksi.

1. Laine, Anne: Iso SM-seura lähti markkinoinnissaan aivan uudelle tielle - hankki striimaajan, joka ei saa striimata urheilua Yle Uutiset. 25.1.2019. Viitattu 25.2.2019.

2. Twitch.tv Traffic, Demographics and Competitors Alexa. Arkistoitu 17.5.2019. Viitattu 23.9.2020.

3. Takahashi, Dean: Google's $1B purchase of Twitch confirmed - joins YouTube for new video empire 24.7.2014. VentureBeat. Viitattu 22.8.2014. (englanniksi)

4. Peters, Jay: Amazon rebrands Twitch Prime as Prime Gaming The Verge. Viitattu 23.9.2020. (englanniksi)

5. Mattila, Mattias: Jusa Tunturin työtä on pelata ja jutella mukavia netissä - pelistriimit ovat miljardibisnes, ja niiden suosio kasvaa hengästyttävää vauhtia Yle Uutiset. 20.3.2018. Viitattu 25.2.2019.

6. https://blog.twitch.tv/en/2020/04/07/update-to-our-nudity-and-attire-policy/ https://archive.ph/lsDCJ

7. Twitch: All about Twitch.Viitattu: 4.5.2014 ja 5.9.2014 (Arkistoitu - Internet Archive)

8. Twitch source code, creator payouts leaked in massive hack polygon.com. 6.10.2021.

9. Twitch leak: Company confirms hack and says it's 'working to understand' videogameschronicle.com. 6.10.2021.

Aiheesta muualla

Commons

# data[].attributes.attachment_link.description
Twitch Verkkosivusto Twitch.tv Kaupallinen Kyllä Tyyppi Suoratoisto Rekisteröinti Vaihtoehtoinen Omistaja Amazon.com Avattu 6. kesäkuuta 2011 Nykyinen tila Aktiivinen Twitch on kesäkuussa 2011 perustettu yhdysvaltalainen reaaliaikaiseen suoratoistoon ("striimaukseen") keskittynyt palvelu tietokone- ja konsolipelaajille. Palvelussa kuka tahansa voi suoratoistaa videosisältöä verkkoon. Palvelun ikäraja on 13 vuotta.

# data[].attributes.body
Kieli on asiallista ja oikein kirjoitettu.Artikkeli ei ole tynkä.

Lähteenä on kotimaista ja ulkomaista.Luotettavia. Tietokone asioissa wikipedia on osoittautunut luotettavaksi.

Keskustelussa lähinnä historiakeskustelut.

Todella vähän muokattu viimeisen kymmenen vuoden aikana.

# data[].attributes.body
Teksti on asiallista ja selkeästi kirjoitettu. Tekstissä on paljon tietoa yhtyeestä sekä kaikkeen siihen liittyvästä. Muokkauksia sekä päivityksiä on tullut aktiivisesti. Pidän artikkelia luotettavana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slipknot esiintymässä Mayhem-festivaaleilla 2008.

Tiedot

Toiminnassa

1995 -

Tyylilaji

nu metal[1][2][3][4]
alternative metal[1], heavy metal, groove metal

Kotipaikka

Des Moines, Iowa, Yhdysvallat

Laulukieli

englanti

Jäsenet

Sid Wilson, DJ, taustalaulu (1999-)
James Root, kitara (1999-)
Craig "133" Jones, samplet (1996-)
Shawn "Clown" Crahan, lyömäsoittimet, taustalaulu (1995-)
Mick Thomson, kitara (1996-)
Corey Taylor, laulu (1997-)
Alessandro Venturella, basso (2014-)
Jay Weinberg, rummut (2014-)

Entiset jäsenet

Joey Jordison, rummut (1995-2013)
Donnie Steele, kitara (1995-1996)
Anders Colsefni, laulu, lyömäsoittimet (1995-1997)
Josh Brainard, taustalaulu ja kitara (1995-1999)
Paul Gray, basso (1995-2010)
Greg Welts, lyömäsoittimet (1997-1998)
Chris Fehn, lyömäsoittimet, taustalaulu
(1998-2019)

Levy-yhtiö

Roadrunner Records

Aiheesta muualla

Kotisivut

Slipknot on yhdysvaltalainen Grammy-palkittu alternative metal/ nu metal -yhtye.

Yhtye on kotoisin Des Moinesin kaupungista Iowasta ja se on perustettu vuonna 1995. Slipknot on tunnettu siitä, että sen jäsenet esiintyvät haalareissa ja käyttävät naamareita. Lisäksi jokaisella jäsenellä on oma numeronsa.

Slipknot nousi julkisuuteen hitin " Wait and Bleed" siivittämänä ja lisäsi suosiotaan albumeilla ja Vol. 3: The Subliminal Verses. Yhtyeen kappale " Before I Forget " sai Grammy-palkinnon.

Slipknot on saanut vaikutteita monista tyylilajeista kuten heavy metalista, death metalista, thrash metalista ja industrialista, jotka kuuluvat erityisesti rumpali Joey Jordisonin blast beateista ja kappalerakenteista. Corey Taylorin laulussa sekoittuvat huuto, murina ja tavanomaiset laulumelodiat.

Slipknot on ilmoittanut vaikutteikseen muun muassa Black Sabbathin, Slayerin, Judas Priestin, Kornin, AC/DC:n, Kissin, Beastie Boysin ja Jimi Hendrixin.

Yhtyeen basisti Paul Gray kuoli keväällä 2010 tahattomaan lääkkeiden yliannostukseen, mutta Slipknot ilmoitti jatkavansa yhtyeenä. Slipknotin viimeisin albumi, .5: The Gray Chapter julkaistiin lokakuussa 2014. Seuraava albumi julkaistaan elokuussa 2019. Sen nimi on " We Are Not Your Kind".

Alkuajat ennen esikoisalbumia (1996-1999)

Slipknot perustettiin syyskuussa 1995 Joey Jordisonin, Shawn Crahanin ja Paul Grayn työn tuloksena. Kolmikko oli tosin säveltänyt ensimmäisiä kappaleitaan jo vuonna 1993, mutta Crahanin työkiireiden vuoksi hanke kaatui. Ennen kuin yhtye valitsi nimekseen Slipknot, se oli käyttänyt nimiä The Pale Ones, Pyg System ja Meld. Monet Mate. Feed. Kill. Repeat. -albumin lauluista ja osa myöhemmille albumeille lisätyistä kappaleista oli tehty jo näinä aikoina. Kyseisiä kappaleita olivat muun muassa "Slipknot", "Gently" ja "Fur". Kappaleet ovat myöhemmin tunnettu The Basement -sessioina.

Miehistönmuutoksia tapahtui jatkuvasti ennen yhtyeen ensimmäisen varsinaisen studioalbumin Mate. Feed. Kill. Repeat.:n julkaisua lokakuussa 1996. Alkuperäisen kokoonpanon muodostivat Anders Colsefni (laulu ja lyömäsoittimet), Donnie Steele (kitara), Josh Brainard (kitara), Paul Gray (basso), Shawn Crahan (lyömäsoittimet) ja Joey Jordison (rummut). Donnie Steele tuli uskoon albumin nauhoitusten aikana ja lähti yhtyeestä. Tilalle kutsuttiin Craig Jones.

Esikoisalbumin ilmestyttyä Slipknot lähti kiertueelle. Joey Jordison oli kuitenkin sitä mieltä, että yhtye tarvitsi lisää soittajia. Hänen mielestä Slipknotin musiikki tarvitsi sampleja, ja kitaristi Craig Jones suostui siirtymään samplaajaksi. Uudeksi kitaristiksi pyydettiin Mick Thomson Donnie Steelen entisestä yhtyeestä Body Pitistä. Yhtye tarvitsi Jordisonin mielestä myös vielä laulajan, ja vuonna 1997 yhtye kutsui Stone Sour -yhtyeestä tutun Corey Taylorin mukaan. Anders Colsefni soitti tästä lähtien vain lyömäsoittimia, kunnes ilmoitti pian yllättäen eräässä konsertissa: "Tämä on viimeinen keikkani Slipknotin riveissä!". Anders lähti, mutta jatkoi musiikin tekemistä On a Pale Horse -nimisessä yhtyeessä, jossa soittivat Slipknotista tutut Paul Gray ja Shawn Crahan. Colsefnin tilalle otettiin Greg Welts. Welts kuului yhtyeeseen vuoden, kunnes vuonna 1998 häntä pyydettiin eroamaan yhtyeestä. Tilalle tuli lyhytaikaisesti Brandon Darner, joka esiintyi vain Mate. Feed. Kill. Repeat.:n jälkeisissä konserteissa.

Slipknot, Iowa ja ensiaskeleet kohti suurmenestystä (1999-2003)

Myöhemmin vuonna 1999 julkaistiin Slipknotin virallinen studiodebyytti, joka nimettiin yhtyeen mukaan Slipknotiksi. Tätä julkaisua ennen kokoonpanosta kuitenkin lähti lyömäsoittaja Brandon Darner, joka korvattiin Chris Fehnillä. Albumia ennen kokoonpanoon liittyi myös DJ Sid Wilson. Tyyli oli tuolloin muuttunut jazzin, thrash metalin ja death metallin yhdistelmästä alternative metaliin, jossa thrash metaliin sekoitettiin kokeilevia ja melodisia sample- ja kosketinsoitinkulkuja, industrial-musiikkia ja rap-vaikutteita.

Slipknot-albumin digipackilla on myös kaksi kappaletta "Eeyore" ja "Get This", jotka edustavat tyyliltään enemmän grindcorea ja crust punkkia kuin Slipknotille muuten tyypillistä musiikkia.

Slipknot-albumin julkaisun jälkeen yhtye lähti kiertueille, joilla nähtiin yhtyeen uusi kitaristi James Root, joka oli aiemmin tunnettu myös Corey Taylorin toisesta yhtyeestä Stone Sour. Josh Brainard oli jättänyt yhtyeen perheensä vuoksi. Seuraavalla albumilla Craig Jones soitti myös koskettimet ja James Root kitaraa. Ensimmäiseltä albumilta hitiksi nousi kevyempää linjaa edustava "Wait and Bleed". Slipknot-albumia on myyty Yhdysvalloissa tuplaplatinaan oikeuttaneet kaksi miljoonaa kappaletta.

Seuraava julkaisu sai nimensä yhtyeen oman kotiosavaltio Iowan mukaan. Pian raskassoundisen -albumin ilmestymisestä yhtyettä alettiin syyttää saatananpalvonnasta. Saatananpalvontaväitteitä aiheuttivat muun muassa nämä asiat:

Pirun Vuohi kannessa ja Left Behindin videossa

Pentagrammi Shawn Crahanin naamiossa

People = Shit kappaleessa sanoitukset: "I'm sitting at the side of Satan"

Myös The Heretic Anthem kappaleessa sanoitukset: "If you're 555 then I'm 666."

Levy kestää 66 minuuttia ja kuusi sekuntia

Näistä syytteistä huolimatta yhtye itse kuitenkin kiistää saatananpalvonnan. Iowa teki yhtyeen tunnetuksi. Tunnetuimmiksi kappaleiksi muodostuivat "Left Behind", Resident Evil -elokuvastakin tuttu "My Plague" sekä myös "The Heretic Anthem", "People = Shit" ja "Disasterpiece", jotka ovat nykyisinkin olennainen osa yhtyeen kappalelistaa konserteissa.

Slipknot julkaisi marraskuussa vuonna 2002 DVD:n Disasterpieces, joka sisältää yhtyeen Lontoon konsertin. Noin vuotta myöhemmin julkaistiin vielä toinen dvd Welcome To Our Neighborhood, joka oli uudelleenjulkaisu saman materiaalin VHS-versiosta.

Uusi tyyli (2004-2007)

Vuonna 2004 julkaistulla kolmannella levyllä Vol. 3: (The Subliminal Verses) yhtye oli ottanut musiikkiinsa uudenlaisen linjan. Musiikki oli kyllä yhä progressiivista, ja sen alta paljastui jopa entistä aggressiivisempia rumpukomppeja ja kitarariffejä, mutta kokonaisuudessaan albumin tyyli ei enää ollut yhtä aggressiivista. Yksi syy genren muutokseen on se, että Corey Taylorin lauluääni on nykyään kirkkaampi, mutta hän ei pysty enää murisemaan ja karjumaan yhtä lujaa kuin ennen. Kappale " Before I Forget" voitti jopa Grammy-palkinnon. Myös muun muassa singlenäkin julkaistu " Duality" sai paljon huomiota osakseen kuten myös "The Nameless", "Pulse of the Maggots", "The Blister Exists", " Vermilion" ja viimeiseksi mainitun akustinen versio "Vermilion Pt. 2".

Jouluksi 2005 julkaistiin konserttialbumi 9.0: Live, jolla oli materiaalia Slipknotin yli 200 esiintymistä sisältäneeltä kiertueelta.

Lisäksi vuoden 2006 lopussa julkaistiin uusi Inside The Nine -dvd, joka sisältää muun muassa puolitoistatuntisen elokuvan yhtyeen kiertueesta. DVD:llä on myös henkilökohtaiset haastattelut jokaisesta yhtyeen jäsenestä ilman naamiota.

All Hope Is Gone (2008-2013)

Vuonna 2008 elokuussa ilmestyi neljäs studioalbumi All Hope Is Gone. Tyylilajeiltaan albumi on laajempi kuin edelliset, jotkin kappaleet ovat raskaita ja aggressiivisia, kun taas joissakin kappaleissa on täysin puhtaita lauluosuuksia. Albumilla on esimerkiksi akustinen balladi "Snuff", joka on ennemminkin Corey Taylorin ja James Rootin toisen yhtyeen Stone Sourin tyylille ominainen kappale. All Hope Is Gone sai hyviä arvosteluja eri tiedotusvälineissä ympäri maailmaa ja sen mainetta kasvatti varsinkin single Psychosocial, josta tehtiin myös musiikkivideo. Viimeisimmän musiikkivideon yhtye on tehnyt kappaleesta "Snuff". All Hope is Gone -albumin myötä Slipknot lähti myös Euroopan kiertueelle Machine Headin ja Children of Bodomin kanssa ja kesällä 2008 Slipknot kiersi Yhdysvaltoja Disturbedin kanssa. Kiertue päättyi Las Vegasiin 31. lokakuuta 2009. Kyseinen konsertti jäi Paul Grayn viimeiseksi.

Vuonna 2009 Slipknot voitti Suomen Emma-gaalassa Vuoden ulkomaisen artistin palkinnon yleisöäänestyksessä.

Haastattelussa ennen yhtyeen debyyttiä Sonispheressä Alankomaissa, Chris Fehn ilmoitti, että uutta materiaalia All Hope Is Gone-levyn jatkoksi tulee todennäköisesti vuonna 2010.

Slipknotin basisti Paul Gray löydettiin kuolleena hotellihuoneestaan Iowassa 24. toukokuuta 2010. Hän oli valmistautumassa lähtemään kiertueelle Hail!- superyhtyeen kanssa. Päivää myöhemmin yhtye piti Grayn lesken ja veljen kanssa lehdistötilaisuuden. Kesäkuun 21. päivä ruumiinavauksen tulokset selvisivät ja viranomaiset vahvistivat kuolinsyyksi lääkkeiden yliannostuksen. Ruumiinavaus paljasti Grayn kärsineen myös vakavasta sydänsairaudesta. Paul Grayn muistoksi julkaistiin (Sic)nesses-dvd 28. syyskuuta 2010. Gray oli yhtyeelle tärkeä jäsen ja kappaleiden pääsäveltäjä, ja hänet menetettyään Slipknot epäröi pitkään, jatkaisivatko he uraansa. Joey Jordison ilmoitti uskovansa yhtyeen pystyvän jatkamaan uraansa, mutta Corey Taylor ei osannut luvata Slipknotin jatkavan.

Alkuvuonna 2011 Slipknot ilmoitti lähtevänsä lyhyelle kiertueelle Paul Grayn muiston kunniaksi. Kappaleiden basso-osuudet soitti vuosina 2011- 2013 yhtyeen entinen kitaristi Donnie Steele. Hän soitti Joey Jordisonin rumpusetin takana, eikä häntä nähty yleisön edessä kuin vasta konsertin lopuksi yhtyeen hyvästellessä yleisönsä. Stone Sourin basisti ja Slipknotin entinen managerin Shawn Economaki on Grayn muistoksi laittanut numeron 2 bassoonsa. Seuraavana vuonna julkaistiin kokoelmalevy Antennas To Hell. Elokuussa 2012 Slipknot lanseerasi oman musiikkifestivaalinsa Knotfestin. Viimeisen kerran yhtye esiintyi Joey Jordison rumpalinaan kesäkuussa 2013 Download Festivaleilla.

Joulukuussa 2013 Slipknot ilmoitti Joey Jordisonin eronneen yhtyeestä. Jordison ilmoitti pian, ettei hän koskaan jättäisi yhtyettä ja kertoi olevansa yhtä järkyttynyt uutisesta kuin yhtyeen fanitkin. Vasta muutamaa vuotta myöhemmin Jordison sanoi lähtönsä syyksi sairastumisensa selkäytimen poikittaistulehdukseen. Hän toipui siitä ja on kertonut asiasta avoimesti mediassa. Jordison on sanonut haluavansa palata yhtyeeseen, jos siihen on mahdollisuus.

.5: The Gray Chapter (2014-2015)

Slipknot teki paluun elokuussa 2014 julkaisemalla singlet The Negative One ja The Devil In I virallisella YouTube-kanavalla. Yhtyeen rumpali ja basisti ovat vaihtuneet. He esiintyvät kappaleen The Devil In I musiikkivideolla, mutta yhtye ei halunnut vielä paljastaa heidän nimiään. Uusien jäsenien nimet varmistettiin myöhemmin, ja he ovat Jay Weinberg (rummut) ja Alessandro Venturella (basso). The Devil In I -videolla yhtyeen jäsenet esiintyivät uusissa maskeissaan. Slipknotin uusin albumi .5: The Gray Chapter julkaistiin 21. lokakuuta 2014. Samalla he lähtivät pitkälle kiertueelle, jossa he soittivat suurimman osan uusista kappaleista livenä.

18. maaliskuuta 2019 Slipknot ilmoitti erottaneensa perkussionisti Chris Fehnin yhtyeestä. Yhtye julkaisi kotisivuillaan tiedotteen asiasta. Vain päiviä aikaisemmin Fehn oli haastanut yhtyeen oikeuteen maksamattomien palkkioiden takia.

Slipknot tunnetaan myös live-esiintymisistään, jotka olivat etenkin yhtyeen alkutaipaleella harvinaisen aggressiivisia. Muun muassa yhtyeen DJ Sid Wilson on ennen sytyttänyt itsensä tuleen lavalla. Wilson mursi myös molemmat kantapäänsä All Hope Is Gone -kiertueen avauskonsertissa hypätessään rumpujalustalta alas. Lyömäsoittaja Shawn Crahanilla on todettu lieviä mielenterveysongelmia ja hän on käyttäytynyt joskus hyvin väkivaltaisesti yhtyeen konserteissa. Slipknot on myös palkittu parhaana live-yhtyeenä vuonna 2013.

Paul Gray - Possunaamari, myöhemmin musta naamari, jossa suun edessä "Hannibal"-tyylinen metalliristikko.

Joey Jordison - Kabuki-naamari monilla eri maalauksilla. All Hope Is Gone -levyn myötä naamari uudistui "orjantappurakruunulla".

Greg "Cuddles" Welts - Keltahiuksinen vauva (tai lapsi) -naamari.

Patrick M. Neuwirth - Grouch-Troll-naamari (joka oli alun perin Donnie Steelen naamari)

Josh Brainard - Musta mestaajan huppu, jonka kaulaa lyhennetty, suuta leikattu isommaksi ja hupun päähän tehty reikä, josta saa hiukset ulos.

Anders Colsefni - Ei ollut naamaria, mutta kääri kasvojensa ympäri teippiä ja esiintyi usein ilman paitaa.

Donnie Steele - Grouch-Troll-naamari (Donnien lähdettyä yhtyeestä Patrick otti Donnien naamarin)

Slipknot on esiintynyt Suomessa 11 kertaa.

20. tammikuuta 2002 - Hartwall-areena, Helsinki

28. huhtikuuta 2004 - Olympiastadion, Helsinki

17. lokakuuta 2004 - Jäähalli, Helsinki

28. kesäkuuta 2005 - Provinssirock, Seinäjoki

7. marraskuuta 2008 - Jäähalli, Helsinki

8. marraskuuta 2008 - Hakametsän jäähalli, Tampere

3. heinäkuuta - 2009 - Ruisrock, Turku

2. heinäkuuta - 2011 - Sonisphere, Helsinki

15. helmikuuta - 2015 - Jäähalli, Helsinki

18. tammikuuta - 2016 - Hartwall-areena, Helsinki

7. kesäkuuta - 2019 - Rockfest, Hyvinkää

TBA - 2020 - TBA, Helsinki

Sivuprojektit ja yhteistyöt muiden artistien kanssa

Slipknotin jäsenillä on paljon sivuprojekteja.

# data[].attributes.body
Teksti on varsin luotettavaa, koska se on tullut suoraan Suomen kennelliiton tietokannasta. Siitä ei ole käyty keskustelua. Sitä ei myöskään ole muokattu. Lähteet ovat maailman koira kannoista.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Parsonrussellinterrieri

Avaintiedot

Alkuperämaa

Englanti, Iso-Britannia

Määrä

Suomessa rekisteröity 6 708[1]

Rodun syntyaika

1800-luku

Alkuperäinen käyttö

metsästyskoira

Nykyinen käyttö

metsästys- ja seurakoira

Elinikä

keskimäärin 13-14 vuotta

Muita nimityksiä

"parson", "parsoni", PRT

FCI-luokitus
ryhmä 3 - terrierit

Ulkonäkö

Paino

5-10 kg

Säkäkorkeus

33-38 cm

Väritys

valkoisella pohjalla ruskeita ja/tai mustia merkkejä

Parsonrussellinterrieri on FCI:n terrieriryhmään kuuluva englantilainen koirarotu. Rotua on perinteisesti käytetty metsästyksessä, ja tähän tarvittavia ominaisuuksia pyritään säilyttämään rodussa, jotta se kykenisi toimimaan alkuperäisessä käyttötarkoituksessaan. Samat ominaisuudet ovat eduksi monessa muussakin harrastuksessa, joten rodun rekisteröinnistä saakka tämä pienen koon, miellyttävän ulkomuodon ja aktiivisen luonteen omaava terrieri on saavuttanut suosiota juuri monipuolisuutensa vuoksi.

Parsonrussellinterrieri on vankkarakenteinen koira, jonka ihannesäkäkorkeus on uroksilla 36 cm ja nartuilla 33 cm. Parsonrussellinterrierit painavat 5-8 kg. Parsoneita on sekä karkea-, puolikarkea- että sileäkarvaisia. Pääväri on valkoinen, jossa voi olla mustia, punaruskeita ja keltaisia merkkejä. Korvat ovat eteenpäin taittuneet. Suomessa häntää ei saa typistää, kuten rodun syntymaassa Isossa-Britanniassa tehdään. Rodun todennäköinen elinaika on 13-14 vuotta.

Parsonrussellinterrieri muistuttaa ulkonäöltään jackrussellinterrieriä mutta eroaa siitä muun muassa rungon mittasuhteissa. Myös brasilianterrierin sukulaisuus on selkeästi nähtävissä.

Luonteeltaan parsonrussellinterrierit ovat aktiivisia, energisiä, rohkeita ja vahvatahtoisia. On tärkeää opettaa parsonrussellinterrieri olemaan rauhassa sisätiloissa ja silloin kun mitään ei tapahdu. Jatkuvasti ympäriinsä häärävä koira ei ole miellyttävä asuinkumppani. Parsonrussellinterriereillä on rutkasti metsästys- ja riistaviettiä ja ne ovat erinomaisia vahtikoiria ja tallikoiria, sillä ne tulevat hyvin toimeen hevosten kanssa.

Parsoneiden terveystilanne on tällä hetkellä hyvä. Parsoneissa voidaan periaatteessa tavata kaikkia samoja perinnöllisiä vikoja ja sairauksia kuin muissakin terrieriroduissa.

Yleisimpiä perinnöllisiä vikoja rodussa ovat hammaspuutokset, purentaviat, häntämutkat ja uroskoirilla piilokiveksisyys.

Perinnöllisistä silmäsairauksista parsoneilla on todettu lähes ainoastaan harmaakaihia ja linssiluksaatiota. Yhdistys suosittelee koirien silmä- ja polvitarkastusta, ja jalostukseen käytettävien koirien silmät ja polvet tulee olla tarkastettu. Astutushetkellä koirien silmätarkastuslausunnon ei tule olla vuotta vanhempi. Vuosina 1991-2007 silmät on tutkittu 755 koiralta, joka on 23 prosenttia rekisteröidyistä koirista. 2000-luvulla syntyneistä koirista on tarkastettu jo yli 30 prosenttia.

Parsonrussellinterrierit ovat monikäyttöisiä harrastuskoiria. Luolametsästyksen ohella niiden kanssa harrastetaan tyypillisesti muun muassa agilitya, flyballia ja tokoa. Parsonrussellinterrierit ovat tunnetusti aktiivisia koiria, joten omistajien tulee tarjota niille tarpeeksi virikkeitä ja määrätietoista perustottelevaisuuskoulutusta. Ne ovat hyvin älykkäitä ja nopeita oppimaan, joten ne ovat erinomaisia koiria monipuoliseenkin harrastamiseen.

Sekä parsonrussellinterrieri että jackrussellinterrieri ovat saaneet nimensä Devonissa, Länsi-Englannissa asuneelta pastori ( engl. parson) John "Jack" Russellilta (1795-1883). John Russell oli kiinnostunut metsästyksestä koirien kanssa ja jalosti tähän tarpeeseen sopivan rodun risteyttämällä keskenään erilaisia terrierimuunnoksia juuri metsästykseen sopiviksi. Parsonrussellinterriereitä käytettiin erityisesti luolametsästykseen ja rottajahtiin.

Englannin kennelklubi hyväksyi rodun ja julkaisi parsonjackrussellinterrierin virallisen väliaikaisen rotumääritelmän 22. tammikuuta 1990. FCI otti rodun väliaikaislistalleen 2. heinäkuuta 1990. Rotu syntyi kuitenkin jo 1800-luvulla. Parsonrussellinterrieri on vanhempi rotu kuin jackrussellinterrieri, jonka FCI hyväksyi viralliseksi roduksi vasta vuonna 2001.

Parsonrussellinterriereiden kanssa samaa alkuperää on Working Jack Russell -rotu. Näitä koiria ei rekisteröidä FCI:n rekisteriin vaan Jack Russell Terrier Club of Great Britain -yhdistyksen ylläpitämään rekisteriin. Working Jack Russell -koirien jalostuksessa painotetaan luolametsästyskäyttöä, kuten nimi osoittaakin (suom. työskentelevä Jack Russell).

Parsonrussellinterrierin rodun nimi oli ennen parsonjackrussellinterrieri, mutta se muutettiin sekaannusten vuoksi nykyiseksi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Parsonrussellinterrieri Avaintiedot Alkuperämaa Englanti, Iso-Britannia Määrä Suomessa rekisteröity 6 708[1] Rodun syntyaika 1800-luku Alkuperäinen käyttö metsästyskoira Nykyinen käyttö metsästys- ja seurakoira Elinikä keskimäärin 13-14 vuotta Muita nimityksiä "parson", "parsoni", PRT FCI-luokitus ryhmä 3 - terrierit Ulkonäkö Paino 5-10 kg Säkäkorkeus 33-38 cm Väritys valkoisella pohjalla ruskeita ja/tai mustia merkkejä Parsonrussellinterrieri on FCI:n terrieriryhmään kuuluva englantilainen koirarotu.

# data[].attributes.body
Teksti on asiallista ja laajalti tietoa. Lähteet ovat kaikki aika uusia, eri kielisiä. Artikkelissa käydään historiaa, moottorityyppejä ja tietoa moottoriajoneuvoista.
Artikkeli ei ole täysin luotettavaa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bayerische Motoren Werke AG, lyhennettynä BMW ( suom. Baijerilaiset moottoritehtaat) on Münchenissä pääkonttoriaan pitävä saksalainen yritys, joka valmistaa henkilöautoja ja moottoripyöriä. Yhtiö valmistaa myös lentokonemoottoreita yhdessä Rolls-Roycen kanssa. BMW on toimittanut moottoreita muun muassa Formula 1 -talli Williamsille, kunnes se osti Sauber-tallin ja ryhtyi kilpailemaan BMW Sauber -nimellä. BMW-konsernin liikevaihto kasvoi 56 miljardiin euroon vuonna 2007. Nykyisellään konserni työllistää maailmanlaajuisesti noin 106 000 työntekijää, vuosituotannon ollessa noin 1,3 miljoonaa autoa ja 100 000 moottoripyörää. BMW AG:n osakkeet noteerataan Frankfurtin arvopaperipörssin DAX-indeksissä. BMW-konsernin tuotemerkkeihin kuuluvat muun muassa autovalmistajat BMW, alun perin brittiläiset Mini ja Rolls-Royce sekä moottoripyörävalmistajat BMW Motorrad ja ruotsalainen Husqvarna. Konsernilla on yhteistyösopimus myös sekä ruotsalais-hollantilaisen Saab Spyker Automobilesin että ranskalaisen PSA Peugeot Citroën -konsernin kanssa, liittyen moottorien toimittamiseen. Aiemmin huhuttiin myös Volvo Carsin ostoaikeista, mutta yrityskauppaa ei syntynyt. BMW:n imago nojaa vahvasti urheilullisuuteen ja dynaamisuuteen. Merkin myydyin automalli on 3-sarja.

Yhtiön alkuperä juontuu vuoteen 1913, jolloin baijerilainen Karl Rapp perusti lentokonemoottoripajan Müncheniin. Pajan nimeksi tuli Rapp Motorenwerke GmbH. Vuonna 1917 yhtiön nimi muutettiin Bayerische Motoren Werke GmbH:ksi. BMW:n logo on lainannut värityksensä Baijerin osavaltion vaakunasta, eikä liity mitenkään lentokoneiden potkureihin, kuten usein mielletään. Se on säilynyt muuttumattomana alkuvaiheista asti.

EMW, Eisenacher Motoren Werke

Toisen maailmansodan päätyttyä Saksan itävyöhykkeelle Eisenachiin jääneet tehtaat jatkoivat autojen ja moottoripyörien valmistusta BMW-nimellä, kunnes vuonna 1952 Itä-Saksassa nimi vaihtui EMW:ksi ( Eisenacher Motoren Werke) ja tuotemerkin siniset alueet muutettiin punaisiksi.

BMW:n lentokonemoottoreiden merkittävimpiä kehitysaskeleita oli mekaanis-hydraulinen laite, joka sääti automaattisesti moottorissa polttoaineen virtausta, ahtimen säätöjä, seossuhdetta, sytytyksen ajoitusta ja potkurin lapakulmia suhteessa kaasuvivun asentoon. Kyseisen laite, Kommandogerät, on nykyautoissa olevien moottorinohjausyksiköiden esi-isä.

BMW:n lentokonemoottoreihin asennettiin myös vesi/metanoli -suihkutusjärjestelmiä, joilla jäähdytettiin polttoaineseosta ahtimen jälkeen.

BMW:n valmistamia moottoreita asennettiin toisen maailmansodan aikana ainakin seuraaviin konemalleihin:

BMW:n BMW 003 - suihkumoottori oli tarkoitus asentaa myös Messerschmitt Me 262 -suihkukoneisiin, mutta ne eivät koskaan ehtineet kyseisen koneen siipien alle.

Sodan jälkeen neuvostoliittolaiset asensivat Saksasta sotasaaliiksi saamiaan BMW 003 -mallin suihkumoottoreita MiG-9-lentokoneisiin ennen Neuvostoliiton omien suihkumoottoreiden valmistumista.

BMW D7
4,5 kW dieselmoottori 7,5 metrin/2 tonnin purjeveneisiin asti.

BMW D12
7,5 kW dieselmoottori 9 metrin/3 tonnin jahteihin ja moottoripurjeveneisiin asti.

BMW D35
22 kW dieselmoottori 10,5 metrin/8 tonnin jahteihin ja moottoripurjeveneisiin asti.

BMW D50
33 kW dieselmoottori 12 metrin/12 tonnin jahteihin ja moottoripurjeveneisiin asti.

BMW B130
88 kW bensiinimoottori päiväristeilijöihin, hyttiristeilijöihin.

BMW B190/220
121/140 kW bensiinimoottori liukuun nouseviin risteilijöihin.

1923 Ensimmäinen BMW-moottoripyörä.

1929 Ensimmäinen BMW-auto.

1933 Ensimmäinen 6-sylinterinen moottori markkinoille mallissa 303.

1937 Ernst Henne ajoi 279 km/h BMW-moottoripyörällä.

1944 BMW:n tehdas Münchenissä tuhoutui pahoin pommituksissa.

1945 Jälleenrakentaminen alkaa sodan jälkeen.

1948 Ensimmäinen BMW-moottoripyörä sodan jälkeen.

1951 BMW-autojen valmistus aloitettiin uudestaan.

1955 Frankfurtissa esiteltiin BMW 507, joka on edelleenkin yksi arvostetuimmista autoista.

1959 Yhtiön hallitus ehdotti BMW:n myyntiä Daimler Benzille - pienosakkeenomistajien ja työntekijöiden ansiosta kauppa ei toteutunut.

1973 Muutto uuteen futuristiseen pääkonttoriin, joka sai lempinimekseen Nelisylinterinen.

1983 Nelson Piquet voitti Brabham-BMW:llään Formula 1 -maailmanmestaruuden.

1990 BMW:n tutkimus- ja insinöörikeskus FIZ avattiin Münchenissä.

1994 BMW:n ensimmäinen tehdas USA:ssa aloitti Z3-mallin tuotannon.

2002 CleanEnergy-projektin myötä esiteltiin ensimmäinen BMW 7 -sarjan auto, joka kulkee vetykaasulla.

Automallit

BMW on perinteisesti ollut Mercedes-Benzin kovin kilpailija. BMW on yksi harvoista jäljellä olevista automerkeistä, jotka valmistavat lähes ainoastaan takavetoisia automalleja. BMW:tä on perinteisesti markkinoitu urheilullisella ajettavuudellaan ja keskikokoista 3-sarjaa pidetään usein luokkansa mittapuuna ja merkin tunnetuimpana ja myydyimpänä mallina.

BMW ei käytä useimmista muista valmistajista poiketen V6-moottoreita, vaan pitkittäisasennettuja kuusisylinterisiä rivimoottoreita. BMW valmistaa myös kahdeksan-, kymmenen- ja kaksitoistasylinterisiä V-moottoreita.

BMW:n tällä hetkellä valmistamat henkilöautomallisarjat ovat: 1-, 2-, 3-, 4-, 5-, 6-, 7-sarjat, Z4,Z8, X1, X2, X3, X4, X5 ja X6. Lisäksi BMW valmistaa vuonna 2001 markkinoille tullutta muista malleista poiketen etuvetoista uutta Miniä. Mallisarjoissa loppupääte "i" kertoo kyseessä olevan bensiinin ruiskutuksella varustettu malli ja vastaavasti loppupääte "d" tarkoittaa dieselmoottorista mallia. Loppupääte "A" tarkoittaa useimmissa mallisarjoissa automaattivaihteistoa. 7-sarjassa loppupääte "L" tulee saksankielisestä sanasta "lang" (suom. pitkä), ja tarkoittaa akselivälin olevan 14 senttimetriä perusmallia pidempi.

Nelivetoisia malleja ovat suurin osa X-sarjalaisista sekä eräät 3- ja 5-sarjalaiset jotka tunnistaa mallimerkinnän "X"-kirjaimesta. Vuosien 2009 ja 2010 aikana BMW siirtyi korvaamaan merkinnän "X" selkeämmällä "Xdrive"-merkinnällä.

Munuaisen muotoinen etusäleikkö on yksi BMW:n tyypillisimmistä tuntomerkeistä.

Säleikkö oli 1930-luvun lopulla korkea ja kapea ( BMW 328).

Sähköautossa "säleikkö" on umpinainen ( BMW i3).

BMW 7-sarjan malli (G12).

BMW Motorrad -moottoripyörät

BMW Motorrad, BMW-konsernin divisioona, valmistaa moottoripyöriä ja ajovarusteita. Se esitteli ensimmäisen moottoripyöränsä R32:n vuonna 1923. Ensimmäisestä mallista lähtien BMW:t ovat perinteisesti olleet tunnettuja bokserimoottoreistaan ja kardaanivedosta. Nyttemmin nelisylinteriset rivimoottorilla varustetut ja kaksisylinteriset bokserimoottoriset mallit muodostavat yhä suuremman osan tuotannosta. Lisäksi BMW valmistaa myös pienempiä yksisylinterisiä 650-kuutioisia malleja. BMW osti Husqvarnan moottoripyörätuotannon vuonna 2007.

Ennen BMW:n moottoripyörät ovat olleet tunnettuja nimenomaan hyvistä matkaominaisuuksistaan, tosin mallisto oli samalla saanut maineen pappapyörinä. Nyttemmin BMW on pyrkinyt muuttamaan imagoaan nuorekkaampaan suuntaan esittelemällä lukuisia aiempaa urheilullisempia malleja. BMW on ollut moottoripyörävalmistajien etunenässä lukkiutumattomien ABS-jarrujen ja polttoaineensuihkutusjärjestelmien tuomisessa moottoripyöriin. Nelisylinterisissä rivimoottoreissa käytetään neliventtiilitekniikkaa. Kaikki BMW:n moottorit ovat nelitahtisia ja niissä on 450-kuutioista moottoria lukuun ottamatta elektroninen polttoaineensuihkutusjärjestelmä.

BMW käyttää mallinimissä iskutilavuutta edeltävää kirjainta ilmaisemaan moottorin tyyppiä ja iskutilavuuden jälkeisiä kirjaimia ilmaisemaan moottoripyörän rungon tyyppiä. Esimerkiksi mallinimi R 1200 GS kertoo kyseessä olevan 1200-kuutioisella kaksisylinterisellä bokserimoottorilla varustettu matkaenduro.

K - nelisylinterinen rivimoottori

R - kaksisylinterinen bokseri- eli vastaiskumoottori

F - kaksisylinterinen rivimoottori, vanhemmissa malleissa yksisylinterinen moottori

G - yksisylinterinen moottori

GS - Gelände / Straße - matkaenduro-/allround-malli

GT - Gran Tourismo - nopeaan ajoon suunniteltu matkamalli

LT - Luxus-Tourer - suuri matkamalli

RS - Reise-Sport - urheilullinen matkamalli

RT - Reise-Tourer - matkamalli

R - Roadster - kattamaton ns. "nakupyörä"

S - Sport - urheilullinen sporttipyörä

ST - Sport-Tourer - urheilullinen matkapyörä

Tuotannossa olevat mallisarjat

Vanhoja malleja

Moottoripyörien myyjät Suomessa

Suomessa on BMW moottoripyörillä on 8 virallista jälleenmyyjää ja huoltoa:

Euro Motor Center Oy, Oulu

Biketeam Oy, Raisio, Tampere, Vantaa

Käyttöauto Oy, Vaasa

MP-Service Oy, Lahti

Nurmi MP Oy, Jyskä

BMW Motorsport (M)

BMW-automerkkiin on vuosien aikana yhdistetty urheilullisuus. Vuonna 1972 perustettiin BMW M GmbH (BMW Motorsport) hoitamaan yhtiön kilpa-autotoimintaa. Yritys kehitti BMW:lle moottoreita ja kilpailuista saamiensa kokemuksien perusteella rakensi 455 kappaletta aikansa superautoa BMW M1:tä, jonka 277 hevosvoiman moottorin BMW M GmbH valmisti. Samaa moottoria käytettiin 286 hevosvoiman tehoisena vuosina 1984-1988 BMW M 635 CSI:ssä sekä 5-sarjan E28-korimallin M5-versioissa.

Nykyään M-tekniikkaa käytetään sarjatuotantoautoissa minkä voi tunnistaa autossa olevasta M-kirjaimesta. Merkki löytyy sekä korista että moottorista. Varsinaisten M-mallien, kuten M2, M3, M4, M5, M6, sekä Z3- ja Z4 M Coupé ja M Roadster, lisäksi tavallisiin BMW-autoihin on saatavilla BMW Motorsportin lisävarusteita ja näiden olemassaoloa on usein merkitty autoyksilöissä M-kirjaimella. Nämä eivät kuitenkaan ole varsinaisia M-malleja.

Aiheesta muualla

# data[].attributes.attachment_link.description
Bayerische Motoren Werke AG, lyhennettynä BMW ( suom. Baijerilaiset moottoritehtaat) on Münchenissä pääkonttoriaan pitävä saksalainen yritys, joka valmistaa henkilöautoja ja moottoripyöriä. Yhtiö valmistaa myös lentokonemoottoreita yhdessä Rolls-Roycen kanssa. BMW on toimittanut moottoreita muun muassa Formula 1 -talli Williamsille, kunnes se osti Sauber-tallin ja ryhtyi kilpailemaan BMW Sauber -nimellä.

# data[].attributes.body
Teksti on asiallista ja oikeinkirjoitussääntöjen mukaista. Lähteet ovat bändin omilta verkkosivuilta, vaikuttavat luotettavilta. Artikkelista ei ole käyty keskustelua. Artikkelia on muokannut 25 eri henkilöä, lähinnä pieniä muokkaksia. Mielestäni artikkeli on luotettava koska lähteet ovat suoraa bändin omilta verkkosivuilta ja teksti on asiallista.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mogwai on skotlantilainen post-rock/ space rock -yhtye, joka perustettiin vuonna 1995 Glasgow'ssa. Yhtyettä on luonnehdittu musiikkilehdissä "post-rockin pioneeriksi", sillä se on yksi vanhimmista ja tunnetuimmista kyseistä musiikkilajia edustava yhtye. Yhtye tunnetaan erityisesti kitarapainotteisista instrumentaalikappaleistaan, vaikka lauluakin esiintyy.

Mogwain musiikkiin vaikuttaneita bändejä ovat muun muassa The Dirty Three, Joy Division, Pink Floyd, The Jesus and Mary Chain, My Bloody Valentine ja Slint. Vuonna 2004 yhtye oli mukana Pixiesin ja The Curen kiertueilla.

Mogwain musiikkia löytyy monien elokuvien soundtrackeillä. Viimeisimpänä teoksena yhtye teki kokonaisen soundtrackin ranskalaisesta jalkapallolegendasta Zinédine Zidanesta kertovaan elokuvaan Zidane: A 21st Century Portrait. Yhtyeen nimellä Mogwailla on itse asiassa taustana elokuva, sillä yhtye on saanut nimensä Gremlins-elokuvien mogwai-olion mukaan.

Alun perin yhtyeen julkaisijana toimi glasgowlainen Chemikal Underground. Nykyään yhtyeen levyjä julkaisee useampi yhtiö: Matador Records Yhdysvalloissa ja Play It Again Sam Records Isossa-Britanniassa. Mogwailla on nykyään myös oma levytysyhtiö Rock Action Records, joka kantaa samaa nimeä kuin yhtyeen kolmas albumi Rock Action ja Stooges-yhtyeen rumpali Scott Asheton, joka on vaihtanut nimensä Rock Actioniksi.

Yhtye esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa 6. heinäkuuta vuonna 2006 Helsingin Tavastia Klubilla ja päivää myöhemmin Turun Ruisrockissa.

Kokoonpano

Entiset jäsenet

Diskografia

Studioalbumit

Kokoelma-, remix- ja livealbumit

Aiheesta muualla

# data[].attributes.attachment_link.description
Mogwai on skotlantilainen post-rock/ space rock -yhtye, joka perustettiin vuonna 1995 Glasgow'ssa. Yhtyettä on luonnehdittu musiikkilehdissä "post-rockin pioneeriksi", sillä se on yksi vanhimmista ja tunnetuimmista kyseistä musiikkilajia edustava yhtye. Yhtye tunnetaan erityisesti kitarapainotteisista instrumentaalikappaleistaan, vaikka lauluakin esiintyy. Mogwain musiikkiin vaikuttaneita bändejä ovat muun muassa The Dirty Three, Joy Division, Pink Floyd, The Jesus and Mary Chain, My Bloody Valentine ja Slint.

# data[].attributes.body
Teksti luotettavaa ja oikeinkirjoitettu.
Lähteet:
https://fi.wikipedia.org/wiki/Portugali?veaction=edit&section=37
Artikkeli arvioitu luotettavaksi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Portugal (Portuguese pronunciation: ), officially the Portuguese Republic ( Portuguese: República Portuguesa [ʁɛˈpuβlikɐpuɾtuˈɣezɐ]), is a country located on the Iberian Peninsula, in Southwestern Europe, and whose territory also includes the macaronesian archipelagos of the Azores and Madeira. It features the westernmost point in continental Europe, and its Iberian portion is bordered to the west and south by the Atlantic Ocean and to the north and east by Spain, the sole country to have a land border with Portugal. Its archipelagos form two autonomous regions with their own regional governments. In the mainland, Alentejo region occupies the biggest area but is one of the regions in Europe with a lower population density. Lisbon is the capital and largest city by population, being also the main spot for tourists alongside Porto and Algarve.

Portugal made numerous discoveries and maritime explorations outside the North Atlantic and by the 15th and 16th centuries established one of the longest-lived maritime and commercial empires, becoming one of the main economic and political powers of the time. At the end of the 16th century, Portugal fought Spain in a war over the succession to the Portuguese crown, leading to the Iberian Union. The Portuguese Restoration War re-instated the House of Braganza in 1640 after a period of substantial loss to Portugal.

By the early 19th century, the accumulative crisis, events such as the 1755 Lisbon earthquake, the country's occupation during the Napoleonic Wars, and the resulting independence of Brazil in 1822 led to a marked decay of Portugal's prior opulence. This was followed by the civil war between liberal constitutionalists and conservative absolutists over royal succession, which lasted from 1828 to 1834. The 1910 revolution deposed Portugal's centuries-old monarchy, and established the democratic but unstable Portuguese First Republic, later being superseded by the Estado Novo (New State) authoritarian regime. Democracy was restored after the Carnation Revolution (1974), ending the Portuguese Colonial War and eventually losing its remaining colonial possessions.

Chalcolithic Dolmen Anta da Arca

The word Portugal derives from the combined Roman- Celtic place name Portus Cale; a settlement where present-day's conurbation of Porto and Vila Nova de Gaia (or simply, Gaia) stand, along the banks of River Douro in the north of what is now Portugal. The name of Porto stems from the Latin word for port or harbour, portus, with the second element Cale's meaning and precise origin being less clear. The mainstream explanation points to an ethnonym derived from the Callaeci also known as Gallaeci peoples, who occupied the north-west of the Iberian Peninsula. The names Cale and Callaici are the origin of today's and .

Another theory proposes that Cale or Calle is a derivation of the Celtic word for 'port', like the Irish caladh or Scottish Gaelic cala. These explanations, would require the pre-Roman language of the area to have been a branch of Q-Celtic, which is not generally accepted because the region's pre-Roman language was Gallaecian. However, scholars like Jean Markale and Tranoy propose that the Celtic branches all share the same origin, and placenames such as Cale, Gal, Gaia, Calais, Galatia, Galicia, Gaelic, Gael, Gaul ( Latin: Gallia), Wales, Cornwall, Wallonia and others all stem from one linguistic root.

A further explanation proposes Gatelo as having been the origin of present-day Braga, Santiago de Compostela, and consequently the wider regions of Northern Portugal and Galicia. A different theory has it that Cala was the name of a Celtic goddess (drawing a comparison with the Gaelic , a supernatural hag). Further still, some French scholars believe the name may have come from Portus Gallus, the port of the Gauls or Celts.

Around 200 BC, the Romans took the Iberian Peninsula from the Carthaginians during the Second Punic War. In the process they conquered Cale, renaming it Portus Cale ('Port of Cale') and incorporating it in the province of Gaellicia with its capital in Bracara Augusta (modern day Braga, Portugal). During the Middle Ages, the region around Portus Cale became known by the Suebi and Visigoths as Portucale. The name Portucale evolved into Portugale during the 7th and 8th centuries, and by the 9th century, that term was used extensively to refer to the region between the rivers Douro and Minho. By the 11th and 12th centuries, Portugale, Portugallia, Portvgallo or Portvgalliae was already referred to as Portugal.

The 14th-century Middle French name for the country, Portingal, which added an intrusive /n/ sound through the process of excrescence, spread to Middle English. Middle English variant spellings included Portingall, Portingale, Portyngale and Portingaill. The spelling Portyngale is found in Chaucer's Epilogue to the Nun's Priest's Tale. These variants survive in the Torrent of Portyngale, a Middle English romance composed around 1400, and " Old Robin of Portingale", an English Child ballad. Portingal and variants were also used in Scots and survive in the Cornish name for the country, .

The early history of Portugal is shared with the rest of the Iberian Peninsula located in southwestern Europe. The name of Portugal derives from the joined Romano-Celtic name Portus Cale. The region was settled by Pre- Celts and Celts, giving origin to peoples like the Gallaeci, Lusitanians, Celtici and Cynetes (also known as Conii). Some coastal areas were visited by Phoenicians- Carthaginians and Ancient Greeks. It was incorporated in the Roman Republic dominions as Lusitania and part of Gallaecia, after 45 BC until 298 AD.

The region of present-day Portugal was inhabited by Neanderthals and then by Homo sapiens, who roamed the border-less region of the northern Iberian peninsula. These were subsistence societies and although they did not establish prosperous settlements, they did form organized societies. Neolithic Portugal experimented with domestication of herding animals, the raising of some cereal crops and fluvial or marine fishing.

It is believed by some scholars that early in the first millennium BC, several waves of Celts invaded Portugal from Central Europe and inter-married with the local populations, forming different tribes. Another theory suggests that Celts inhabited western Iberia / Portugal well before any large Celtic migrations from Central Europe. In addition, a number of linguists expert in ancient Celtic have presented compelling evidence that the Tartessian language, once spoken in parts of SW Spain and SW Portugal, is at least proto-Celtic in structure.

Modern archaeology and research shows a Portuguese root to the Celts in Portugal and elsewhere. During that period and until the Roman invasions, the Castro culture (a variation of the Urnfield culture also known as Urnenfelderkultur) was prolific in Portugal and modern Galicia. This culture, together with the surviving elements of the Atlantic megalithic culture and the contributions that come from the more Western Mediterranean cultures, ended up in what has been called the Cultura Castreja or Castro Culture. This designation refers to the characteristic Celtic populations called 'dùn', 'dùin' or 'don' in Gaelic and that the Romans called castrae in their chronicles.

Based on the Roman chronicles about the Callaeci peoples, along with the Lebor Gabála Érenn narrations and the interpretation of the abundant archaeological remains throughout the northern half of Portugal and Galicia, it is possible to infer that there was a matriarchal society, with a military and religious aristocracy probably of the feudal type. The figures of maximum authority were the chieftain (chefe tribal), of military type and with authority in his Castro or clan, and the druid, mainly referring to medical and religious functions that could be common to several castros. The Celtic cosmogony remained homogeneous due to the ability of the druids to meet in councils with the druids of other areas, which ensured the transmission of knowledge and the most significant events.

"A group of barbarians who spend the day fighting and the night eating, drinking and dancing under the moon."

Roman Temple of Évora, in the Alentejo, is one of the best-preserved Roman-built structures in the country.

The Roman conquest of what is now part of Portugal took almost two hundred years and took many lives of young soldiers and the lives of those who were sentenced to a certain death in the slave mines when not sold as slaves to other parts of the empire. Roman occupation suffered a severe setback in 155 BC, when a rebellion began in the north. The Lusitanians and other native tribes, under the leadership of Viriathus, wrested control of all of western Iberia.

Rome sent numerous legions and its best generals to Lusitania to quell the rebellion, but to no avail - the Lusitanians kept conquering territory. The Roman leaders decided to change their strategy. They bribed Viriathus's allies to kill him. In 139 BC, Viriathus was assassinated and Tautalus became leader of the Lusitanians.

In 27 BC, Lusitania gained the status of Roman province. Later, a northern province of Lusitania was formed, known as Gallaecia, with capital in Bracara Augusta, today's Braga. There are still many ruins of castros ( hill forts) throughout modern Portugal and remains of the Castro culture. Some urban remains are quite large, like Conímbriga and Mirobriga. The former, beyond being one of the largest Roman settlements in Portugal, is also classified as a National Monument. Conímbriga lies 16 kilometres (10 miles) from Coimbra, which in turn was the ancient . The site also has a museum that displays objects found by archaeologists during their excavations.

Several works of engineering, such as baths, temples, bridges, roads, circuses, theatres and laymen's homes are preserved throughout the country. Coins, some coined in Lusitanian land, as well as numerous pieces of ceramics, were also found. Contemporary historians include Paulus Orosius (c. 375-418) and Hydatius (c. 400-469), bishop of Aquae Flaviae, who reported on the final years of the Roman rule and arrival of the Germanic tribes.

In the early 5th century, Germanic tribes, namely the Suebi and the Vandals ( Silingi and Hasdingi) together with their allies, the Sarmatians and Alans invaded the Iberian Peninsula where they would form their kingdom. The Kingdom of the Suebi was the Germanic post-Roman kingdom, established in the former Roman provinces of Gallaecia- Lusitania. 5th-century vestiges of Alan settlements were found in Alenquer (from old Germanic Alan kerk, temple of the Alans), Coimbra and Lisbon.

About 410 and during the 6th century it became a formally declared Kingdom of the Suebi, where king Hermeric made a peace treaty with the Gallaecians before passing his domains to Rechila, his son. In 448 Rechila died, leaving the state in expansion to Rechiar. After the defeat against the Visigoths, the Suebian kingdom was divided, with Frantan and Aguiulfo ruling simultaneously. Both reigned from 456 to 457, the year in which Maldras (457-459) reunified the kingdom. He was assassinated after a failed Roman-Visigothic conspiracy. Although the conspiracy did not achieve its true purposes, the Suebian Kingdom was again divided between two kings: Frumar (Frumario 459-463) and Remismund (Remismundo, son of Maldras) (459-469) who would re-reunify his father's kingdom in 463. He would be forced to adopt Arianism in 465 due to the Visigoth influence. By 500, the Visigothic Kingdom had been installed in Iberia, it was based in Toledo and advancing westwards. They became a threat to the Suebian rule. After the death of Remismund in 469 a dark period set in, where virtually all written texts and accounts disappear. This period lasted until 550. The only thing known about this period is that Theodemund (Teodemundo) most probably ruled the Suebians. The dark period ended with the reign of Karriarico (550-559) who reinstalled Catholic Christianity in 550. He was succeeded by Theodemar (559-570) during whose reign the 1st Council of Braga (561) was held.

The councils represented an advance in the organization of the territory (paroeciam suevorum (Suebian parish) and the Christianization of the pagan population (De correctione rusticorum) under the auspices of Saint Martin of Braga (São Martinho de Braga).

After the death of Teodomiro, Miro (570-583) was his successor. During his reign, the 2nd Council of Braga (572) was held. The Visigothic civil war began in 577. Miro intervened. Later in 583 he also organized an unsuccessful expedition to reconquer Seville. During the return from this failed operation Miro died.

In the Suebian Kingdom many internal struggles continued to take place. Eborico (Eurico, 583-584) was dethroned by Andeca (Audeca 584-585), who failed to prevent the Visigothic invasion led by Leovigildo. The Visigothic invasion, completed in 585, turned the once rich and fertile kingdom of the Suebi into the sixth province of the Gothic kingdom. Leovigild was crowned King of Gallaecia, Hispania and Gallia Narbonensis.

For the next 300 years and by the year 700, the entire Iberian Peninsula was ruled by the Visigoths. Under the Visigoths, Gallaecia was a well-defined space governed by a doge of its own. Doges at this time were related to the monarchy and acted as princes in all matters. Both 'governors' Wamba and Wittiza (Vitiza) acted as doge (they would later become kings in Toledo). These two became known as the 'vitizians', who headquartered in the northwest and called on the Arab invaders from the South to be their allies in the struggle for power in 711. King Roderic (Rodrigo) was killed while opposing this invasion, thus becoming the last Visigothic king of Iberia. From the various Germanic groups who settled in western Iberia, the Suebi left the strongest lasting cultural legacy in what is today Portugal, Galicia and western fringes of Asturias. According to Dan Stanislawski, the Portuguese way of living in regions North of the Tagus is mostly inherited from the Suebi, in which small farms prevail, distinct from the large properties of Southern Portugal. Bracara Augusta, the modern city of Braga and former capital of Gallaecia, became the capital of the Suebi. Apart from cultural and some linguistic traces, the Suebians left the highest Germanic genetic contribution of the Iberian Peninsula in Portugal and Galicia. Orosius, at that time resident in Hispania, shows a rather pacific initial settlement, the newcomers working their lands or serving as bodyguards of the locals. Another Germanic group that accompanied the Suebi and settled in Gallaecia were the Buri. They settled in the region between the rivers and Homem, in the area known as Terras de Bouro (Lands of the Buri).

Today's continental Portugal, along with most of modern Spain, was part of al-Andalus between 726 and 1249, following the Umayyad Caliphate conquest of the Iberian Peninsula. This rule lasted from some decades in the North to five centuries in the South.

After defeating the Visigoths in only a few months, the Umayyad Caliphate started expanding rapidly in the peninsula. Beginning in 726, the land that is now Portugal became part of the vast Umayyad Caliphate's empire of Damascus, which stretched from the Indus river in the Indian sub-continent up to the South of France, until its collapse in 750. That year the west of the empire gained its independence under Abd-ar-Rahman I with the establishment of the Emirate of Córdoba. After almost two centuries, the Emirate became the Caliphate of Córdoba in 929, until its dissolution a century later in 1031 into no less than 23 small kingdoms, called Taifa kingdoms.

The governors of the taifas each proclaimed themselves Emir of their provinces and established diplomatic relations with the Christian kingdoms of the north. Most of present-day Portugal fell into the hands of the Taifa of Badajoz of the Aftasid Dynasty, and after a short spell of an ephemeral Taifa of Lisbon in 1022, fell under the dominion of the Taifa of Seville of the Abbadids poets. The Taifa period ended with the conquest of the Almoravids who came from Morocco in 1086 winning a decisive victory at the Battle of Sagrajas, followed a century later in 1147, after the second period of Taifa, by the Almohads, also from Marrakesh. Al-Andaluz was divided into different districts called Kura. Gharb Al-Andalus at its largest consisted of ten kuras, each with a distinct capital and governor. The main cities of the period in Portugal were in the southern half of the country: Beja, Silves, Alcácer do Sal, Santarém and Lisbon. The Muslim population of the region consisted mainly of native Iberian converts to Islam (the so-called or Muladi) and Arabs. The Arabs were principally noblemen from Syria and Yemen; and though few in numbers, they constituted the elite of the population. The Berbers were originally from the Rif and Atlas mountains region of North Africa and were nomads.

An Asturian Visigothic noble named Pelagius of Asturias was elected leader in 718 by many of the ousted Visigoth nobles. Pelagius called for the remnant of the Christian Visigothic armies to rebel against the Moors and regroup in the unconquered northern Asturian highlands, better known today as the Cantabrian Mountains, in what is today the small mountain region in north-western Spain, adjacent to the Bay of Biscay.

Pelagius' plan was to use the Cantabrian mountains as a place of refuge and protection from the invading Moors. He then aimed to regroup the Iberian Peninsula's Christian armies and use the Cantabrian mountains as a springboard from which to regain their lands. In the process, after defeating the Moors in the Battle of Covadonga in 722, Pelagius was proclaimed king, thus founding the Christian Kingdom of Asturias and starting the war of Christian reconquest known in Portuguese as the Reconquista Cristã.

At the end of the 9th century, the region of Portugal, between the rivers Minho and Douro, was reconquered from the Moors by the nobleman and knight Vímara Peres on the orders of King Alfonso III of Asturias. Finding that the region had previously had two major cities - Portus Cale in the coast and Braga in the interior, with many towns that were now deserted - he decided to repopulate and rebuild them with Portuguese and Galician refugees and other Christians. Apart from the Arabs from the South, the coastal regions in the North were also attacked by Norman and Viking raiders mainly from 844. The last great invasion, through the Minho (river), ended with the defeat of Olaf II Haraldsson in 1014 against the Galician nobility who also stopped further advances into the County of Portugal.

Count Vímara Peres organized the region he had reconquered, and elevated it to the status of County, naming it the County of Portugal after the region's major port city - Portus Cale or modern Porto. One of the first cities Vimara Peres founded at this time is Vimaranes, known today as Guimarães - the "birthplace of the Portuguese nation" or the "cradle city" (Cidade Berço in Portuguese).

After annexing the County of Portugal into one of the several counties that made up the Kingdom of Asturias, King Alfonso III of Asturias knighted Vímara Peres, in 868, as the First Count of Portus Cale (Portugal). The region became known as Portucale, Portugale, and simultaneously Portugália - the County of Portugal.

Later the Kingdom of Asturias was divided into a number of Christian Kingdoms in Northern Iberia due to dynastic divisions of inheritance among the king's offspring.

With the forced abdication of Alfonso III "the Great" of Asturias by his sons in 910, the Kingdom of Asturias split into three separate kingdoms. The three kingdoms were eventually reunited in 924 under the crown of León.

In one of these situations of conflict with the kingdom of Castile, Dinis I of Portugal signed with the king Fernando IV of Castile (who was represented, when a minor, by his mother the queen Maria de Molina) the Treaty of Alcañices (1297), which stipulated that Portugal abolished agreed treaties against the kingdom of Castile for supporting the infant Juan de Castilla. This treaty established among other things the border demarcation between the kingdom of Portugal and the kingdom of Leon, where the disputed town of Olivenza was included. The reigns of Dinis I (Denis I), Afonso IV (Alphons IV), and Pedro I (Peter I) for the most part saw peace with the other kingdoms of Iberia.

In 1348 and 1349 Portugal, like the rest of Europe, was devastated by the Black Death. In 1373, Portugal made an alliance with England, which is one of the oldest standing alliances in the world. Over time, this went far beyond geo-political and military cooperation (protecting both nations' interests in Africa, the Americas and Asia against French, Spanish and Dutch rivals) and maintained strong trade and cultural ties between the two old European allies. In the Oporto region, in particular, there is visible English influence to this day.

The new ruling dynasty would proceed to push Portugal to the limelight of European politics and culture, creating and sponsoring works of literature, like the Crónicas d'el Rei D. João I by Fernão Lopes, the first riding and hunting manual Livro da ensinança de bem cavalgar toda sela and O Leal Conselheiro both by King Edward of Portugal and the Portuguese translations of Cicero's and Seneca's De Beneficiis by the well traveled Prince Peter of Coimbra, as well as his magnum opus Tratado da Vertuosa Benfeytoria. In an effort of solidification and centralization of royal power the monarchs of this dynasty also ordered the compilation, organization and publication of the first three compilations of laws in Portugal: the Ordenações d'el Rei D. Duarte, which was never enforced; the Ordenações Afonsinas, whose application and enforcement was not uniform across the realm; and the Ordenações Manuelinas, which took advantage of the printing press to reach every corner of the kingdom. The Avis Dynasty also sponsored works of architecture like the Mosteiro da Batalha (literally, the Monastery of the Battle) and led to the creation of the manueline style of architecture in the 16th century.

In 1422, by decree of King John I, Portugal officially abandoned the previous dating system, the Era of Caesar, and adopted the Anno Domini system, therefore becoming the last catholic realm to do so. Throughout the 15th century, Portuguese explorers sailed the coast of Africa, establishing trading posts for several common types of tradable commodities at the time, ranging from gold to slaves, as they looked for a route to India and its spices, which were coveted in Europe.

The Treaty of Tordesillas, intended to resolve the dispute that had been created following the return of Christopher Columbus, was made by Pope Alexander VI, the mediator between Portugal and Spain. It was signed on 7 June 1494, and divided the newly discovered lands outside Europe between the two countries along a meridian 370 leagues west of the Cape Verde islands (off the west coast of Africa). In 1498, Vasco da Gama accomplished what Columbus set out to do and became the first European to reach India by sea, bringing economic prosperity to Portugal and its population of 1.7 million residents, and helping to start the Portuguese Renaissance. In 1500, the Portuguese explorer Gaspar Corte-Real reached what is now Canada and founded the town of Portugal Cove-St. Philip's, Newfoundland and Labrador, long before the French and English in the 17th century, and being just one of many Portuguese colonizations of the Americas.

In 1500, Pedro Álvares Cabral discovered Brazil and claimed it for Portugal. Ten years later, Afonso de Albuquerque conquered Goa in India, Muscat and Ormuz in the Persian Strait, and Malacca, now a state in Malaysia. Thus, the Portuguese empire held dominion over commerce in the Indian Ocean and South Atlantic. Portuguese sailors set out to reach Eastern Asia by sailing eastward from Europe, landing in such places as Taiwan, Japan, the island of Timor, and in the Moluccas.

Although for a long period it was believed the Dutch were the first Europeans to arrive in Australia, there is also some evidence that the Portuguese may have discovered Australia in 1521. From 1519 to 1522, Ferdinand Magellan (Fernão de Magalhães) organized a Spanish expedition to the East Indies which resulted in the first circumnavigation of the globe. Magellan never made it back to Europe as he was killed by natives in the Philippines in 1521.

The Treaty of Zaragoza, signed on 22 April 1529 between Portugal and Spain, specified the anti-meridian to the line of demarcation specified in the Treaty of Tordesillas.

All these factors made Portugal one of the world's major economic, military, and political powers from the 15th century until the late 16th century.

Iberian Union, Restoration and early Brigantine era

Subsequently, Philip II of Spain claimed the throne and was accepted as Philip I of Portugal. Portugal did not lose its formal independence, briefly forming a union of kingdoms. At this time Spain was a geographic territory. The joining of the two crowns deprived Portugal of an independent foreign policy and led to its involvement in the Eighty Years' War between Spain and the Netherlands.

War led to a deterioration of the relations with Portugal's oldest ally, England, and the loss of Hormuz, a strategic trading post located between Iran and Oman. From 1595 to 1663 the Dutch-Portuguese War primarily involved the Dutch companies invading many Portuguese colonies and commercial interests in Brazil, Africa, India and the Far East, resulting in the loss of the Portuguese Indian sea trade monopoly. In 1640, John IV of Portugal spearheaded an uprising backed by disgruntled nobles and was proclaimed king. The Portuguese Restoration War ended the sixty-year period of the Iberian Union under the House of Habsburg. This was the beginning of the House of Braganza, which reigned in Portugal until 1910.

Disregarding traditional Portuguese institutions of governance, John V acted as an absolute monarch, nearly depleting the country's tax revenues on ambitious architectural works, most notably Mafra Palace, and on commissions and additions for his sizeable art and literary collections.

Owing to his craving for international diplomatic recognition, John also spent large sums on the embassies he sent to the courts of Europe, the most famous being those he sent to Paris in 1715 and Rome in 1716.

In 1738, Sebastião José de Carvalho e Melo (later ennobled as the 1st Marquis of Pombal) began a diplomatic career as the Portuguese Ambassador in London and later in Vienna. The Queen consort of Portugal, Archduchess Maria Anna of Austria, was fond of Carvalho e Melo; and after his first wife died, she arranged the widowed Carvalho e Melo's second marriage to the daughter of the Austrian field marshal Leopold Josef, Count von Daun. King John V, however, was not pleased and recalled Carvalho e Melo to Portugal in 1749. John V died the following year and his son, Joseph I, was crowned. In contrast to his father, Joseph I was fond of Carvalho e Melo, and with the Queen Mother's approval, he appointed Carvalho e Melo as Minister of Foreign Affairs.

The 1st Marquis of Pombal effectively ruled Portugal as an enlightened despot during the reign of King Joseph I.

Carvalho e Melo's greatest reforms were economic and financial, with the creation of several companies and guilds to regulate every commercial activity. He created one of the first appellation systems in the world by demarcating the region for production of Port to ensure the wine's quality; and this was the first attempt to control wine quality and production in Europe. He ruled with a strong hand by imposing strict law upon all classes of Portuguese society from the high nobility to the poorest working class, along with a widespread review of the country's tax system. These reforms gained him enemies in the upper classes, especially among the high nobility, who despised him as a social upstart.

Disaster fell upon Portugal in the morning of 1 November 1755, when Lisbon was struck by a violent earthquake with an estimated moment magnitude of 8.5-9. The city was razed to the ground by the earthquake and the subsequent tsunami and ensuing fires. Carvalho e Melo survived by a stroke of luck and then immediately embarked on rebuilding the city, with his famous quote: "What now? We bury the dead and take care of the living."

Following the earthquake, Joseph I gave his Prime Minister even more power, and Carvalho de Melo became a powerful, progressive dictator. As his power grew, his enemies increased in number, and bitter disputes with the upper nobility became frequent. In 1758 Joseph I was wounded in an attempted assassination. The Távora family and the Duke of Aveiro were implicated and summarily executed after a quick trial. The following year, the Jesuits were suppressed and expelled from the country and their assets confiscated by the crown. Carvalho e Melo spared none involved, even women and children (notably, eight-year-old Leonor de Almeida Portugal, imprisoned in a convent for nineteen years). This was the final stroke that crushed all opposition by publicly demonstrating even the aristocracy was powerless before the King's loyal minister. Joseph I ennobled Carvalho e Melo as Count of Oeiras in 1759.

In 1762, Spain invaded Portuguese territory as part of the Seven Years' War, but by 1763 the status quo between Spain and Portugal before the war had been restored.

Following the Távora affair, the new Count of Oeiras knew no opposition. Further titled "Marquês de Pombal" in 1770, he effectively ruled Portugal until Joseph I's death in 1777.

The new ruler, Queen Maria I of Portugal, disliked the Marquês de Pombal because of the power he amassed, and never forgave him for the ruthlessness with which he dispatched the Távora family, and upon her accession to the throne, she withdrew all his political offices. The Marquês de Pombal was banished to his estate at Pombal, where he died in 1782.

However, historians also argue that Pombal's "enlightenment," while far-reaching, was primarily a mechanism for enhancing autocracy at the expense of individual liberty and especially an apparatus for crushing opposition, suppressing criticism, and furthering colonial economic exploitation as well as intensifying book censorship and consolidating personal control and profit.

Thus he returned to Portugal but left his son Pedro in charge of Brazil. When the Portuguese Government attempted the following year to return the Kingdom of Brazil to subordinate status, his son Pedro, with the overwhelming support of the Brazilian elites, declared Brazil's independence from Portugal. Cisplatina (today's sovereign state of Uruguay), in the south, was one of the last additions to the territory of Brazil under Portuguese rule.

Brazilian independence was recognized in 1825, whereby Emperor Pedro I granted to his father the titular honour of Emperor of Brazil. John VI's death in 1826 caused serious questions in his succession. Though Pedro was his heir, and reigned briefly as Pedro IV, his status as a Brazilian monarch was seen as an impediment to holding the Portuguese throne by both nations. Pedro abdicated in favour of his daughter, Maria II (Mary II). However, Pedro's brother, Infante Miguel, claimed the throne in protest. After a proposal for Miguel and Maria to marry failed, Miguel seized power as King Miguel I, in 1828. In order to defend his daughter's rights to the throne, Pedro launched the Liberal Wars to reinstall his daughter and establish a constitutional monarchy in Portugal. The war ended in 1834, with Miguel's defeat, the promulgation of a constitution, and the reinstatement of Queen Maria II.

The Portuguese territories in Africa were Cape Verde, São Tomé and Príncipe, Portuguese Guinea, Angola, and Mozambique. The tiny fortress of São João Baptista de Ajudá on the coast of Dahomey, was also under Portuguese rule. In addition, Portugal still ruled the Asian territories of Portuguese India, Portuguese Timor and Portuguese Macau.

Left to right: President Bernardino Machado, President Teófilo Braga, President António José de Almeida, and Prime Minister Afonso Costa; 1911

The new republic had many problems. Portugal had 45 different governments in just 15 years. During World War 1 (1914-1918), Portugal helped the Allies fight the Central Powers, however the war hurt its weak economy. Political instability and economic weaknesses were fertile ground for chaos and unrest during the First Portuguese Republic. These conditions would lead to the failed Monarchy of the North, 28 May 1926 coup d'état, and the creation of the National Dictatorship (Ditadura Nacional). This in turn led to the establishment of the right-wing dictatorship of the Estado Novo under António de Oliveira Salazar in 1933.

After India attained independence in 1947, pro-Indian residents of Dadra and Nagar Haveli, with the support of the Indian government and the help of pro-independence organizations, separated the territories of Dadra and Nagar Haveli from Portuguese rule in 1954. In 1961, Fort of São João Baptista de Ajudá's annexation by the Republic of Dahomey was the start of a process that led to the final dissolution of the centuries-old Portuguese Empire.

According to the census of 1921 São João Baptista de Ajudá had five inhabitants and, at the moment of the ultimatum by the Dahomey Government, it had only two inhabitants representing Portuguese Sovereignty.

The operations resulted in the defeat and surrender of the limited Portuguese defensive garrison, which was forced to surrender to a much larger military force. The outcome was the loss of the remaining Portuguese territories in the Indian subcontinent. The Portuguese regime refused to recognize Indian sovereignty over the annexed territories, which continued to be represented in Portugal's National Assembly until the military coup of 1974.

The war lasted thirteen years, mobilized around 1.4 million men for military or for civilian support service, and led to big casualties from military to civilians, plus evacuations of thousands from war zones.

Throughout the colonial war period Portugal had to deal with increasing dissent, arms embargoes and other punitive sanctions imposed by most of the international community.

However, the authoritarian and conservative Estado Novo regime, first installed and governed by António de Oliveira Salazar and from 1968 onwards led by Marcelo Caetano, tried to preserve a vast centuries-long intercontinental empire with a total area of 2,168,071 km ² (837,097 sq mi).

The Portuguese government and army resisted the decolonization of its overseas territories until April 1974, when a left-wing military coup in Lisbon, known as the Carnation Revolution, led the way for the independence of the overseas territories in Africa and Asia, as well as for the restoration of democracy after two years of a transitional period known as PREC (Processo Revolucionário Em Curso). This period was characterized by social turmoil and power disputes between left- and right-wing political forces. By the summer of 1975, the tension between these was so high, that the country was on the verge of civil war. The forces connected to the extreme left-wing launched a further on 25 November but the Group of Nine, a moderate military faction, immediately initiated a counter-coup. The main episode of this confrontation was the successful assault on the barracks of the left-wing dominated Military Police Regiment by the moderate forces of the Commando Regiment, resulting in three soldiers killed in action.

The Group of Nine emerged victorious, thus preventing the establishment of a communist state in Portugal and ending the period of political instability in the country. The retreat from the overseas territories and the acceptance of its independence terms by Portuguese head representatives for overseas negotiations, which would create independent states in 1975, prompted a mass exodus of Portuguese citizens from Portugal's African territories (mostly from Portuguese Angola and Mozambique).

In 1986, Portugal, along with Spain, joined the European Economic Community (EEC) that later became the European Union (EU). In the following years Portugal's economy progressed considerably as a result of EEC/EU structural and cohesion funds and Portuguese companies' easier access to foreign markets.

Portugal occupies an area on the Iberian Peninsula (referred to as the continent by most Portuguese) and two archipelagos in the Atlantic Ocean: Madeira and the Azores. It lies between latitudes 30° and 42° N, and longitudes 32° and 6° W.

Mainland Portugal is split by its main river, the Tagus, that flows from Spain and disgorges in the Tagus Estuary at Lisbon, before escaping into the Atlantic. The northern landscape is mountainous towards the interior with several plateaus indented by river valleys, whereas the south, including the Algarve and the Alentejo regions, is characterized by rolling plains.

The exclusive economic zone, a sea zone over which the Portuguese have special rights in exploration and use of marine resources, covers an area of 1,727,408 km ² (666,956 sq mi). This is the 3rd largest exclusive economic zone of the European Union and the 20th largest in the world.

Portugal is mainly characterized by a Mediterranean climate ( Csa in the South, central interior, and the Douro river valley; Csb in the North, Central west and Vicentine Coast), temperate maritime climate (Cfb) in the mainland north-western highlands and mountains, and in some high altitude zones of the Azorean islands; a semi-arid climate in certain parts of the Beja District far south ( BSk) and in Porto Santo Island (BSh), a warm desert climate (BWh) in the Selvagens Islands and a humid subtropical climate in the western Azores (Cfa), according to the Köppen-Geiger climate classification. It is one of the warmest countries in Europe: the annual average temperature in mainland Portugal varies from 10-12 °C (50.0-53.6 °F) in the mountainous interior north to 16-18 °C (60.8-64.4 °F) in the south and on the Guadiana river basin. There are however, variations from the highlands to the lowlands: Spanish biologist Salvador Rivas Martinez presents several different bioclimatic zones for Portugal. The Algarve, separated from the Alentejo region by mountains reaching up to 900 metres (3,000 ft) in Alto da Fóia, has a climate similar to that of the southern coastal areas of Spain or Southwest Australia.

Annual average rainfall in the mainland varies from just over 3,200 mm (126.0 in) on the Peneda-Gerês National Park to less than 500 mm (19.7 in) in southern parts of Alentejo. Mount Pico is recognized as receiving the largest annual rainfall (over 6,250 mm (246.1 in) per year) in Portugal, according to Instituto Português do Mar e da Atmosfera.

In some areas, such as the Guadiana basin, annual diurnal average temperatures can be as high as 24 °C (75 °F), and summer's highest temperatures are routinely over 40 °C (104 °F). The record high of 47.4 °C (117.3 °F) was recorded in Amareleja, although this might not be the hottest spot in summer, according to satellite readings.

The Marinha Beach in Lagoa, Algarve is considered by the Michelin Guide as one of the 10 most beautiful beaches in Europe and as one of the 100 most beautiful beaches in the world.

Both the archipelagos of the Azores and Madeira have a subtropical climate, although variations between islands exist, making weather predictions very difficult (owing to rough topography). The Madeira and Azorean archipelagos have a narrower temperature range, with annual average temperatures exceeding 20 °C (68 °F) in some parts of the coast (according to the Portuguese Meteorological Institute). Some islands in Azores do have drier months in the summer. Consequently, the islands of the Azores have been identified as having a Mediterranean climate (both Csa and Csb types), while some islands (such as Flores or Corvo) are classified as Humid subtropical ( Cfa), transitioning into an Oceanic climate ( Cfb) at higher altitudes, according to Köppen-Geiger classification.

Porto Santo Island in Madeira has a warm semi-arid climate ( BSh). The Savage Islands, which are part of the regional territory of Madeira and a nature reserve are unique in being classified as a desert climate ( BWh) with an annual average rainfall of approximately 150 mm (5.9 in). The sea surface temperature in these islands varies from 18.5 °C (65.3 °F) in winter to 23-24 °C (73.4-75.2 °F) in the summer occasionally reaching 25 °C (77.0 °F).

Portugal is located on the Mediterranean Basin, the third most diverse hotspot of flora in the world. Due to its geographical and climatic context - between the Atlantic and Mediterranean - Portugal has a high level of biodiversity on land and at sea. It is home to six terrestrial ecoregions: Azores temperate mixed forests, Cantabrian mixed forests, Madeira evergreen forests, Iberian sclerophyllous and semi-deciduous forests, Northwest Iberian montane forests, and Southwest Iberian Mediterranean sclerophyllous and mixed forests. Over 22% of its land area is included in the Natura 2000 network, including 62 special conservation areas and 88 types of protected landscape natural habitats.

Eucalyptus (non-native, commercial plantations), cork oak and maritime pine together make up 71% of the total forested area of continental Portugal, followed by the holm oak, the stone pine, the other oak trees (, and Q. pyrenaica) and the sweet chestnut, respectively. In Madeira, laurisilva (recognized as a World Heritage Site) dominates the landscape, especially on the northern slope. The predominant species in this forest include Laurus novocanariensis, Apollonias barbujana, Ocotea foetens and Persea indica. Before human occupation the Azores were also rich in dense laurisilva forests, today these native forests are undermined by the introduced Pittosporum undulatum and Cryptomeria japonica. There have been several projects aimed to recover the Laurisilva present in the Azores. Remnants of these laurisilva forests are also present in continental Portugal with its few living testimonies Laurus nobilis, Prunus lusitanica, Arbutus unedo, Myrica faya and Rhododendron ponticum.

These geographical and climatic conditions facilitate the introduction of exotic species that later turn to be invasive and destructive to the native habitats. Around 20% of the total number of extant species in continental Portugal are exotic. In Madeira, around 36% and in the Azores, around 70% species are exotic. Due to this, Portugal was placed 168th globally out of 172 countries on the Forest Landscape Integrity Index in 2019.

Portugal is the second country in Europe with the highest number of threatened animal and plant species (488 as of 2020).

The large mammalian species of Portugal (the fallow deer, red deer, roe deer, Iberian ibex, wild boar, red fox, Iberian wolf and Iberian lynx) were once widespread throughout the country, but intense hunting, habitat degradation and growing pressure from agriculture and livestock reduced population numbers on a large scale in the 19th and early 20th century, others, such as the Portuguese ibex were even led to extinction. Today, these animals are re-expanding their native range. Smaller mammals include the red squirrel, European badger, Eurasian otter, Egyptian mongoose, Granada hare, European rabbit, common genet, European wildcat, among others.

The Portuguese west coast is part of the four major Eastern Boundary Upwelling Systems of the ocean. This seasonal upwelling system typically seen during the summer months brings cooler, nutrient rich water up to the sea surface promoting phytoplankton growth, zooplankton development and the subsequent rich diversity in pelagic fish and other marine invertebrates.

This, adding to its large EEZ makes Portugal one of the largest per capita fish-consumers in the world. Sardines (Sardina pilchardus) and horse mackerel (Trachurus trachurus) are collected in the thousands every year. while blue whiting, monkfish, Atlantic cod, cephalopods, skates or any other form of seafood are traditionally fished in the local coastal villages. This upwelling also allows Portugal to have kelp forests which are otherwise very uncommon or non-existent on the Mediterranean.

73% of the freshwater fish occurring in the Iberian Peninsula are endemic, the largest out of any region in Europe. Many of these endemic species are concentrated in bodies of water of the central western region ( one exclusively endemic), these and other bodies of water throughout the Peninsula are mostly temporary and prone to drought every year, placing most of these species under Threatened status.

Around 24 to 28 species of cetacean roam through the Azores, making it one of four places in the world where most species of this infraorder occur. Starting in the mid-19th century and ceasing in 1984, whaling (especially of sperm whale) heavily exploited this diversity. Beginning in the early 90s, whale watching quickly grew to popularity and is now one of the main economic activities in the Portuguese archipelago.

Some protected areas in Portugal other than the ones previously mentioned include: the Serras de Aire e Candeeiros with its limestone formations, paleontological history and great diversity in bats and orchids, the Southwest Alentejo and Vicentine Coast Natural Park with its well preserved, wild coastline. the Montesinho Natural Park which hosts some of the only populations of Iberian wolf and recent sightings of Iberian brown bear, which had been considered extinct in the country; among other species.

Portugal has been a semi-presidential representative democratic republic since the ratification of the Constitution of 1976, with Lisbon, the nation's largest city, as its capital. The Constitution grants the division or separation of powers among four "sovereignty bodies": the President of the Republic, the Government, the Assembly of the Republic and the Courts.

The Head of State of Portugal is the President of the Republic, elected to a five-year term by direct, universal suffrage. Presidential powers include the appointment of the Prime Minister and the other members of the Government (where the President takes into account the results of legislative elections); dismissing the Prime Minister; dissolving the Assembly of the Republic (to call early elections); vetoing legislation (which may be overridden by the Assembly); and declaring a state of war or siege. The President has also supervisory and reserve powers and is the Commander-in-Chief of the Armed Forces.

The President is advised on issues of importance by the Council of State, which is composed of six senior civilian officers, any former Presidents elected under the 1976 Constitution, five members chosen by the Assembly, and five selected by the president.

The Government is headed by the presidentially appointed Prime Minister, also including one or more Deputy Prime Ministers, Ministers, Secretaries of State and Under-Secretaries of State.

The Government is both the organ of sovereignty that conducts the general politics of the country and the superior body of the public administration.

It has essentially Executive powers, but has also limited legislative powers. The Government can legislate about its own organization, about areas covered by legislative authorizations conceded by the Assembly of the Republic and about the specific regulation of generalist laws issued by the Assembly.

The Council of Ministers - under the presidency of the Prime Minister (or the President of Portugal at the latter's request) and the Ministers (may also include one or more Deputy Prime Ministers) - acts as the cabinet. Each government is required to define the broad outline of its policies in a programme, and present it to the Assembly for a mandatory period of debate. The failure of the Assembly to reject the government programme by an absolute majority of deputies confirms the cabinet in office.

The Assembly of the Republic, in Lisbon, is the national parliament of Portugal. It is the main legislative body, although the Government also has limited legislative powers.

The Assembly of the Republic is a unicameral body composed of up to 230 deputies. Elected by universal suffrage according to a system of closed party-list proportional representation, deputies serve four-year terms of office, unless the President dissolves the Assembly and calls for new elections.

There are two international territorial disputes, both with Spain:

Olivenza. Under Portuguese sovereignty since 1297, the municipality of Olivença was ceded to Spain under the Treaty of Badajoz in 1801, after the War of the Oranges. Portugal claimed it back in 1815 under the Treaty of Vienna. However, since the 19th century, it has been continuously ruled by Spain which considers the territory theirs not only de facto but also de jure.

The Ilhas Selvagens (Savage Islands), a small group of mostly uninhabited islets which fall under Portuguese Madeira's regional autonomous jurisdiction. Found in 1364 by Italian mariners under the service of Prince Henry The Navigator, it was first noted by Portuguese navigator Diogo Gomes de Sintra in 1438. Historically, the islands have belonged to private Portuguese owners from the 16th century on, until 1971 when the government purchased them and established a natural reserve area covering the whole archipelago. The islands have been claimed by Spain since 1911, and the dispute has caused some periods of political tension between the two countries. The main problem for Spain's attempts to claim these small islands, has been not so much their intrinsic value, but the fact that they expand Portugal's Exclusive Economic Zone considerably to the south, in detriment of Spain. The Selvagens Islands have been tentatively added to UNESCO's world heritage list in 2017.

The armed forces have three branches: Navy, Army and Air Force. They serve primarily as a self-defence force whose mission is to protect the territorial integrity of the country and provide humanitarian assistance and security at home and abroad. As of 2008, the three branches numbered 39,200 active personnel including 7,500 women. Portuguese military expenditure in 2009 was 5 billion US$, representing 2.1 per cent of GDP. Military conscription was abolished in 2004. The minimum age for voluntary recruitment is 18 years.

The Army (21,000 personnel) comprises three brigades and other small units. An infantry brigade (mainly equipped with Pandur II APC), a mechanized brigade (mainly equipped with Leopard 2 A6 tanks and M113 APC) and a Rapid Reaction Brigade (consisting of paratroopers, commandos and rangers). The Navy (10,700 personnel, of which 1,580 are marines), the world's oldest surviving naval force, has five frigates, seven corvettes, two submarines, and 28 patrol and auxiliary vessels. The Air Force (7,500 personnel) has the Lockheed F-16 Fighting Falcon as the main combat aircraft.

In addition to the three branches of the armed forces, there is the National Republican Guard, a security force subject to military law and organization ( gendarmerie) comprising 25,000 personnel. This force is under the authority of both the Defence and the Interior Ministry. It has provided detachments for participation in international operations in Iraq and East Timor.

In the 20th century, Portugal engaged in two major conflicts: World War I and the Portuguese Colonial War (1961-1974). After the end of the Portuguese Empire in 1975, the Portuguese Armed Forces have participated in peacekeeping missions in East Timor, Bosnia, Kosovo, Afghanistan, Somalia, Iraq ( Nasiriyah), Lebanon, Mali and Central African Republic. Portugal also conducted several independent unilateral military operations abroad, as were the cases of the interventions of the Portuguese Armed Forces in Angola in 1992 and in Guinea-Bissau in 1998 with the main objectives of protecting and withdrawing of Portuguese and foreign citizens threatened by local civil conflicts.

The Portuguese legal system is part of the civil law legal system, also called the continental family legal system. The main laws include the Constitution (1976, as amended), the Portuguese Civil Code (1966, as amended) and the Penal Code of Portugal (1982, as amended). Other relevant laws are the Commercial Code (1888, as amended) and the Civil Procedure Code (1961, as amended).

Portuguese laws were applied in the former colonies and territories and continue to be major influences for those countries.

Portugal was the first country in the world to abolish life imprisonment (in 1884) and was one of the first countries to abolish the death penalty. Maximum prison sentences are limited to 25 years.

Drug decriminalisation was declared in 2001, making Portugal the first country in the world to allow usage and personal possession of all common drugs. Portugal decriminalized possession of effectively all drugs that are still illegal in other developed nations, including cannabis, cocaine, heroin, and LSD. While possession is legal, trafficking and possession of more than "10 days worth of personal use" are still punishable by jail time and fines. People caught with small amounts of any drug are given the choice to go to a rehab facility, and may refuse treatment without consequences. Despite criticism from other European nations, who stated Portugal's drug consumption would tremendously increase, overall drug use has declined along with the number of HIV infection cases, which had dropped 50 percent by 2009. Drug use among 16- to 18-year-olds also declined, however the use of marijuana rose only slightly among that age group.

LGBT rights in Portugal have increased substantially in the 21st century. On 27 August 2003, Portugal added the anti-discrimination employment law on the basis of sexual orientation. At 24 July 2004, sexual orientation was added to the Constitution as part of the protected from discrimination characteristics. On 31 May 2010, Portugal became the sixth country in Europe and the eighth country in the world to legally recognize same-sex marriage at the national level. The law came into force on 5 June 2010. Same-sex adoption has been allowed since 1 March 2016 as is female same-sex couple access to medically assisted reproduction since 13 May 2016. This bill was adopted by the Parliament and signed by President Marcelo Rebelo de Sousa. As of January 2017 the New Law of Gender Identity, simplified the legal process of gender and name change for transgender people, making it easier for minors to change their sex marker in legal documents. At August 2018, the right to gender identity and gender expression self-determination became protected, intersex minors became protected by law from unnecessary medical procedures "until the minor gender identity manifests" and the right of protection from discrimination on the basis of sex characteristics also became protected by the same law.

Euthanasia has been legalised in Portugal, after several reviews in parliament. Nationals over 18 who are terminally ill and in extreme suffering but who can still decide to, have the legal right to request for assisted dying. However, non-residents are not allowed to request for assisted euthanasia in Portugal. Only a small number of other countries like Belgium, Colombia, Luxembourg, Netherlands, New Zealand, Spain currently allow for assisted dying.

Portugal's main police organizations are the Guarda Nacional Republicana - GNR ( National Republican Guard), a gendarmerie; the Polícia de Segurança Pública - PSP (Public Security Police), a civilian police force who work in urban areas; and the Polícia Judiciária - PJ (Judicial Police), a highly specialized criminal investigation police that is overseen by the Public Ministry.

Portugal has 49 correctional facilities in total run by the Ministry of Justice. They include seventeen central prisons, four special prisons, twenty-seven regional prisons, and one 'Cadeia de Apoio' (Support Detention Centre). As of 1 January 2021, their current prison population is about 11,234 inmates, which comes to about 0.11% of their entire population. Their incarceration rate has been on the rise since 2010, with a 15% increase over the past eight years.

Administratively, Portugal is divided into 308 municipalities ( Portuguese: municípios or concelhos), which after a reform in 2013 are subdivided into 3,092 civil parishes ( Portuguese: ). Operationally, the municipality and civil parish, along with the national government, are the only legally local administrative units identified by the government of Portugal (for example, cities, towns or villages have no standing in law, although may be used as catchment for the defining services).

For statistical purposes the Portuguese government also identifies Nomenclature of Territorial Units for Statistics (NUTS), inter-municipal communities and informally, the district system, used until European integration (and being phased-out by the national government). Continental Portugal is agglomerated into 18 districts, while the archipelagos of the Azores and Madeira are governed as autonomous regions; the largest units, established since 1976, are either mainland Portugal ( Portuguese: Portugal Continental) and the autonomous regions of Portugal ( Azores and Madeira).

Region

Capital

Area

Population

District

Area

Population

District

Area

Population

After the bailout was announced, the Portuguese government headed by Pedro Passos Coelho managed to implement measures with the intention of improving the state's financial situation, including tax hikes, a freeze of civil service-related lower-wages and cuts of higher-wages by 14.3%, on top of the government's spending cuts. The Portuguese government also agreed to eliminate its golden share in Portugal Telecom which gave it veto power over vital decisions. In 2012, all public servants had already seen an average wage cut of 20% relative to their 2010 baseline, with cuts reaching 25% for those earning more than 1,500 euro per month.

A report released in January 2011 by the Diário de Notícias and published in Portugal by Gradiva, had demonstrated that in the period between the Carnation Revolution in 1974 and 2010, the democratic Portuguese Republic governments encouraged over-expenditure and investment bubbles through unclear Public-private partnerships and funding of numerous ineffective and unnecessary external consultancy and advisory of committees and firms. This allowed considerable slippage in state-managed public works and inflated top management and head officer bonuses and wages. Persistent and lasting recruitment policies boosted the number of redundant public servants. Risky credit, public debt creation, and European structural and cohesion funds were mismanaged across almost four decades.

Vasco da Gama Tower in Parque das Nações with the Vasco da Gama Bridge in Lisbon

Portugal is a developed and a high-income country, it ranks highly in peacefulness, democracy, press freedom, stability, social progress, prosperity and English proficiency. With a GDP per capita of 77% of the EU27 average in 2022 (an increase from 75% in 2021) and a HDI of 0.866 (the 38th highest in the world, just behind Saudi Arabia's) in 2021. It holds the 14th largest gold reserve at its national central bank, has the 8th largest proven reserves of lithium, with the weight of exports representing 49% of its GDP in 2022. Portugal has been a net beneficiary to the European Union budget since it joined the union, then known as EEC, in 1986.

By the end of 2022, Portugal's GDP (PPP) was $42,341 per capita, according to OECD's report. By 2021, Portugal had the 4th lowest GDP per capita (PPP) of the eurozone out of 19 members, and the 8th lowest of the European Union out of 27 member-states. Several former economically disadvantaged Communist Bloc countries which in the meanwhile had become Eastern European member-states of the EU, had reached or surpassed Portugal in terms of GDP (PPP) per capita around this date. In 2021, labour productivity had fallen to the fifth lowest among the 27 member-states of the European Union (EU) and was 35% lower than the EU average, with only Latvia, Poland, Bulgaria, and Greece being lower to Portugal in that parameter. In 2022, it had fallen to the fourth lowest position. Within the EU, Portugal's economy ranks lower than most Western states.

Portugal was one of the original eurozone member nations. The national currency, the euro (€) started transitioning from the Portuguese Escudo in 2000 and consolidated in 2002. Portugal's central bank is the Banco de Portugal, an integral part of the European System of Central Banks. Most industries, businesses and financial institutions are concentrated in the Lisbon and Porto metropolitan areas - the Setúbal, Aveiro, Braga, Coimbra, Leiria and Faro districts are the biggest economic centres outside these two main areas. According to World Travel Awards, Portugal was Europe's Leading Golf Destination in 2012 and 2013.

Since the Carnation Revolution of 1974, which culminated in the end of one of Portugal's most notable phases of economic expansion (that started in the 1960s), a significant change has occurred in the nation's annual economic growth. After the turmoil of the 1974 revolution and the PREC period, Portugal tried to adapt to a changing modern global economy, a process that continues in 2013. Since the 1990s, Portugal's public consumption-based economic development model has been slowly changing to a system that is focused on exports, private investment and the development of the high-tech sector. Consequently, business services have overtaken more traditional industries such as textiles, clothing, footwear and cork (Portugal is the world's leading cork producer), wood products and beverages.

The average salary in Portugal is €1,044 per month, excluding self-employed individuals and the minimum wage, which is regulated by law, is €760 per month (paid 14 times per annum) as of 2023.

The Global Competitiveness Report for 2019, published by the World Economic Forum, placed Portugal on the 34th position on the economic index.

The Economist Intelligence Unit's quality of life index placed Portugal as the country with the 19th-best quality of life in the world for 2005, ahead of other economically and technologically advanced countries like France, Germany, the United Kingdom and South Korea, but nine places behind its sole neighbour, Spain. Major state-owned companies include: Águas de Portugal (water), Caixa Geral de Depósitos (banking), Comboios de Portugal (railways), Companhia das Lezírias (agriculture) and RTP (media). Some former state-owned entities are managed by state-run holding company Parpública, which is a shareholder of several public and private companies. Among former state-owned companies recently privatized are: CTT (postal service) and ANA (airports).

In recent years, rents and house prices have skyrocketed in Portugal, particularly in Lisbon, where rents jumped 37% in 2022. Portugal's 8.3% inflation rate in the same year exacerbated the problem. Also according to the IMF, Portugal's economic recovery from the COVID-19 Pandemic in 2022 was substantially higher than the EU average. Although modest, economic growth is expected to proceed in 2023 while inflation is forecast to continue decreasing to 5.1%.

Traditionally a sea power, Portugal has had a strong tradition in the Portuguese fishing sector and is one of the countries with the highest fish consumption per capita. The main landing sites in Portugal (including Azores and Madeira), according to total landings in weight by year, are the harbours of Matosinhos, Peniche, Olhão, Sesimbra, Figueira da Foz, Sines, Portimão and Madeira. Portuguese-processed fish products are exported through several companies, under a number of different brands and registered trademarks, such as Ramirez, the world's oldest active canned fish producer.

Portugal is a significant European minerals producer and is ranked among Europe's leading copper producers. The nation is also a notable producer of tin, tungsten and uranium. However, the country lacks the potential to conduct hydrocarbon exploration and aluminium, a limitation that has hindered the development of Portugal's mining and metallurgy sectors. Although the country has vast iron and coal reserves - mainly in the north - after the 1974 revolution and the consequent economic globalization, low competitiveness forced a decrease in the extraction activity for these minerals. The Panasqueira and Neves-Corvo mines are among the most recognized Portuguese mines that are still in operation.

Portugal is rich in its lithium subsoil, which is especially concentrated in the districts of Guarda, Viseu, Vila Real and Viana do Castelo, while most of the country's lithium comes from the Gonçalo aplite-pegmatite field. The largest lithium mine in Europe is operated by Grupo Mota, Felmica, in the Guarda region, which is estimated to have reserves for 30 years of production. It has five more deposits in its possession. Savannah Resources in May 2018 announced a 52% increase in the estimated lithium resources at the Mina do Barroso Lithium Project in northern Portugal, saying the country could become the first European supplier of spodumene, a lithium-bearing mineral. The company said the estimated mineral resources at the mine now stood at 14 million tonnes. Lithium prices have risen in expectation of growing demand for the mineral, which is used in batteries for electric vehicles and for storing electricity from the power grid. Europe consumes more than 20 per cent of the global supply of battery-grade lithium but currently has to import all its supplies of the mineral.

Industry is diversified, ranging from automotive ( Volkswagen Autoeuropa and Peugeot Citroën) and bicycles, aerospace ( Embraer and OGMA), electronics and textiles, to food, chemicals, cement and wood pulp. Volkswagen Group's AutoEuropa motor vehicle assembly plant in Palmela is among the largest foreign direct investment projects in Portugal. Modern non-traditional technology-based industries, such as aerospace, biotechnology and information technology, have been developed in several locations across the country. Alverca, Évora and Ponte de Sor are the main centres of the Portuguese aerospace industry, which is led by Brazil-based company Embraer and the Portuguese company OGMA. Following the turn of the 21st century, many major biotechnology and information technology industries have been founded, and are concentrated in the metropolitan areas of Lisbon, Porto, Braga, Coimbra and Aveiro.

The banking and insurance sectors performed well until the financial crisis of 2007-2008, and this partly reflected a rapid deepening of the market in Portugal. While sensitive to various types of market and underwriting risks, it has been estimated that overall both the life and non-life sectors will be able to withstand a number of severe shocks, even though the impact on individual insurers varies widely.

Portugal is among the top 20 most-visited countries in the world, receiving an average of 20,000,000 foreign tourists each year. In 2014, Portugal was elected The Best European Country by .

In 2017, Portugal was elected both Europe's Leading Destination and in 2018 and 2019, World's Leading Destination

Tourist hotspots in Portugal are: Lisbon, Cascais, Fatima, Algarve, Madeira, Porto and Coimbra. Lisbon attracts the sixteenth-most tourists among European cities (with seven million tourists occupying the city's hotels in 2006). Notable luxury destinations include the Portuguese Riviera and the Comporta Coast.

Also, between 5-6 million religious pilgrims visit Fatima each year, where apparitions of the Virgin Mary to three shepherd children allegedly took place in 1917. The Sanctuary of Our Lady of Fatima is one of the largest Roman Catholic shrines in the world. The Portuguese government continues to promote and develop new tourist destinations, such as the Douro Valley, the island of Porto Santo, and Alentejo. The legend of the Rooster of Barcelos tells the story of a dead rooster's miraculous intervention in proving the innocence of a man who had been falsely accused and sentenced to death. The story is associated with the 17th-century calvary that is part of the collection of the Archaeological Museum located in Paço dos Condes, a gothic-style palace in Barcelos, a city in northwest Portugal. The Rooster of Barcelos is bought by thousands of tourists as a national souvenir. On 30 November 2016, the United Nations added the Portuguese Bisalhães tradition of making black pottery to the UNESCO Heritage Protection List. On 7 December 2017, the United Nations added the Bonecos de Estremoz - Toys of Estremoz tradition as an UNESCO Intangible Cultural Heritage of Humankind.

Portugal has the largest aquarium in Europe, the Lisbon Oceanarium, and the Portuguese have several other notable organizations focused on science-related exhibits and divulgation, like the state agency Ciência Viva, a programme of the Portuguese Ministry of Science and Technology to the promotion of a scientific and technological culture among the Portuguese population, the Science Museum of the University of Coimbra, the National Museum of Natural History at the University of Lisbon, and the Visionarium.

With the emergence and growth of several science parks throughout the world that helped create many thousands of scientific, technological and knowledge-based businesses, Portugal started to develop several science parks across the country. These include the Taguspark (in Oeiras), the Coimbra iParque (in Coimbra), the biocant (in Cantanhede), the Madeira Tecnopolo (in Funchal), Sines Tecnopolo (in Sines), Tecmaia (in Maia) and Parkurbis (in Covilhã). Companies locate in the Portuguese science parks to take advantage of a variety of services ranging from financial and legal advice through to marketing and technological support.

The European Innovation Scoreboard 2011, placed Portugal-based innovation in the 15th position, with an impressive increase in innovation expenditure and output. Portugal was ranked 30th in the Global Innovation Index in 2023.

Although a few other tracts were created (around 1960 and 1970), it was only after the beginning of the 1980s that large-scale motorway construction was implemented. In 1972, Brisa, the highway concessionaire, was founded to handle the management of many of the region's motorways. On many highways, a toll needs to be paid (see Via Verde). Vasco da Gama bridge is the longest bridge in the EU (the second longest in Europe) at 12.345 km.

Continental Portugal's 89,015 km ² (34,369 sq mi) territory is serviced by four international airports located near the principal cities of Lisbon, Porto, Faro and Beja. Lisbon's geographical position makes it a stopover for many foreign airlines at several airports within the country. The primary flag-carrier is TAP Air Portugal, although many other domestic airlines provide services within and without the country. The government decided to build a new airport outside Lisbon, to replace Lisbon Portela Airport, though this plan has been suspended due to austerity measures. Currently, the most important airports are in Lisbon, Porto, Faro, Funchal (Madeira), and Ponta Delgada (Azores), managed by the national airport authority group ANA - Aeroportos de Portugal. One other important airport is the Aeroporto Internacional das Lajes on the island of Terceira in the Azores. This airport serves as one of two international airports serving countries outside the European Union for all nine islands of the Azores. It also serves as a military air base for the United States Air Force. The base remains in use to the present day.

The two largest metropolitan areas have subway systems: Lisbon Metro and Metro Sul do Tejo in the Lisbon metropolitan area and Porto Metro in the Porto Metropolitan Area, each with more than 35 km (22 mi) of lines. In Portugal, Lisbon tram services have been supplied by the Companhia de Carris de Ferro de Lisboa ( Carris), for over a century. In Porto, a tram network, of which only a tourist line on the shores of the Douro remains, began construction on 12 September 1895 (a first for the Iberian Peninsula). All major cities and towns have their own local urban transport network, as well as taxi services.

Portugal has considerable resources of wind and river power, the two most cost-effective renewable energy sources. Since the turn of the 21st century, there has been a trend towards the development of a renewable resource industry and reduction of both consumption and use of fossil fuels. In 2006, the world's largest solar power plant at that date, the Moura Photovoltaic Power Station, began operating near Moura, in the south, while the world's first commercial wave power farm, the Aguçadoura Wave Farm, opened in the Norte region (2008). By the end of 2006, 66% of the country's electrical production was from coal and fuel power plants, while 29% were derived from hydroelectric dams, and 6% by wind energy.

In 2008, renewable energy resources were producing 43% of the nation's consumption of electricity, even as hydroelectric production decreased with severe droughts. As of June 2010, electricity exports had outnumbered imports. In the period between January and May 2010, 70% of the national production of energy came from renewable sources.

Portugal's national energy transmission company, Redes Energéticas Nacionais (REN), uses sophisticated modelling to predict weather, especially wind patterns, and computer programs to calculate energy from the various renewable-energy plants. Before the solar/wind revolution, Portugal had generated electricity from hydropower plants on its rivers for decades. New programmes combine wind and water: wind-driven turbines pump water uphill at night, the most blustery period; then the water flows downhill by day, generating electricity, when consumer demand is highest. Portugal's distribution system is also now a two-way street. Instead of just delivering electricity, it draws electricity from even the smallest generators, like rooftop solar panels. The government aggressively encouraged such contributions by setting a premium price for those who buy rooftop-generated solar electricity.

The Statistics Portugal ( Portuguese: INE - Instituto Nacional de Estatística) estimates that, by 31 December 2022, the population was 10,467,366 (of which 52.2% was female and 47.8% was male). The median life expectancy in 2023 was 82.65 years. This population has been relatively homogeneous for most of its history: a single religion (Roman Catholicism) and a single language have contributed to this ethnic and national unity.

The most important demographic influence in the modern Portuguese seems to be the oldest one; current interpretation of Y-chromosome and mtDNA data suggests that the Portuguese have their origin in Paleolithic peoples that began arriving to the European continent around 45,000 years ago. All subsequent migrations did leave an impact, genetically and culturally, but the main population source of the Portuguese is still Paleolithic. Genetic studies show Portuguese populations not to be significantly different from other European populations. Portuguese people have a preponderancy of genetics (Iron Age Period) which belong to R1b haplogroup family along with Brythonic, Alpine and Goidelic genetical markers. Also expectable but not so common, are South European (Sardinian, Italian and Balkans), broadly North-western (West Germanic), and to a lesser extent British/Irish (Brythonic/Gaelic) and French (Alpine). With a low confidence range, there are Scandinavian and East European genetical markers. Other sources would point out a small presence of Berber and Jewish that would be also part of a low confidence region.

Native Portuguese are an Iberian ethnic group and they form 95% of the whole population, whose ancestry is very similar to Spaniards and have strong ties with fellow Atlantic Arc countries like Ireland, British Isles, France and Belgium due to maritime trade dated as far back as the Bronze Age. These maritime contacts and the prevalence of R1b haplogroup as the main genetical marker of these countries suggest a common ancestry and cultural proximity. Other maritime contacts with the Mediterranean especially with Greeks, Phoenicians, Romans and Moors added some phenotypes in southern Portugal, and particularly southern Spain (the Tartessos culture), making Portugal and north-western Spain, a bridge between north-western Europe and the Mediterranean but maintaining the Atlantic character.

The total fertility rate (TFR) as of 2015 was estimated at 1.52 children born/woman, one of the lowest in the world, which is below the replacement rate of 2.1, it remains considerably below the high of 5.02 children born per woman in 1911. In 2016, 52.8% of births were to unmarried women. Like most Western countries, Portugal has to deal with low fertility levels: the country has experienced a sub-replacement fertility rate since the 1980s. Portugal subsequently has the 17th oldest population in the world, with the average age of 43.7 years.

In 2018, Portugal's parliament approved a budget plan for 2019 that includes tax breaks for returning emigrants in a bid to lure back those who left during the financial crisis of 2007-2008. The expansionary 2019 budget, backed by a left-wing majority in parliament, also aims to boost the purchasing power of households while cutting the already low deficit even further. Returning emigrants will be allowed to declare only half their taxable income for five years if they return, provided they have lived abroad for at least three years. The "Return Programme" is to run for two years. Around 500,000 residents left Portugal between 2010 and 2015 after the Great Recession. Although some 350,000 have since returned, this scheme aims to encourage more to return - a similar scheme exists in Ireland. Portugal has approved a credit line for Portuguese emigrants aiming to invest in the country on their return. Furthermore, emigrants returning in 2019 and 2020 will see their taxes halved as part of the stimulus to bring native Portuguese back and revitalize the population and promote continued economic growth - as Portugal struggles with a low birth rate and an ageing population. According to projections by the national statistics office, Portugal's population will fall to 7.7 million by 2080 from 10.3 million now and the population will continue to age.

According to the 2011 census, minority communities in Portugal included Azoreans 246,772 (2.3 per cent), Madeirans 267,785 (2.5 per cent) and Roma 30,000-70,000 (0.3 - 0.7 per cent). Other important communities in Portugal comprised persons with the following origin or descent: Cape Verde 61,953 (0.6 per cent), Ukrainians 33,790 (0.3 per cent), Brazilians 139,703 (1.3 per cent), Angola 162,604 (1.5 per cent), Mozambicans 73,084 (0.7 per cent), Guinea-Bissau 29,578 (0.3 per cent), Asians 32,853 (0.3 per cent), and São Tomé and Príncipe 18,645 (0.2 per cent).

Based on commuting patterns, OECD and Eurostat define eight metropolitan areas of Portugal. Only two have populations over 1 million, and since the 2013 local government reform, these are the only two which also have administrative legal status of metropolitan areas: Lisbon and Porto, Several smaller metropolitan areas ( Algarve, Aveiro, Coimbra, Minho and Viseu), also held this status from 2003 to 2008, when they were converted into intermunicipal communities, whose territories are (roughly) based on the NUTS III statistical regions.

Foreigners living in Portugal as of 2022 by country of origin. Only communities with 1,000+ residents are shown.[282]

As of 2022, Portugal has 10,467,366 inhabitants, of whom about 781,915 are legal resident foreigners. Resident foreigners now make up approximately 7.47% of the population. These figures do not include people of foreign descent, as it is illegal to collect data based on ethnicity in Portugal. For instance, more than 300,000 people who have acquired Portuguese citizenship between 2008 and 2021 aren't taken into account in immigration figures as they are Portuguese citizens. In 2021 alone, almost 25,000 residents of foreign origin acquired Portuguese citizenship, of which 12,666 were female and 11,850 were male.

Portugal's colonial history has long since been a cornerstone of its national identity, as has its geographic position at the south-western corner of Europe, looking out into the Atlantic Ocean. It was one of the last western colonial European powers to give up its overseas territories (among them Angola and Mozambique, which gained independence in 1975), turning over the administration of Macau to the People's Republic of China at the end of 1999. Consequently, it has both influenced and been influenced by cultures from former colonies or dependencies, resulting in immigration from these former territories for both economic and personal reasons. An estimated 800,000 Portuguese returned to Portugal as the country's African possessions gained independence in 1975.

Portugal, long a country of emigration (the vast majority of Brazilians have Portuguese ancestry), has now become a country of net immigration, and not just from the last Indian (Portuguese until 1961), African (Portuguese until 1975), and Far East Asian (Portuguese until 1999) overseas territories.

Since the 1990s, along with a boom in construction, several new waves of Ukrainian, Brazilian, Lusophone Africans and other Africans have settled in the country. Romanians, Moldovans, Kosovo Albanians, Russians and Chinese have also migrated to the country. Portugal's Romani population is estimated to be at about 52,000.

Numbers of Venezuelan, Pakistani and Indian migrants are also significant. It is estimated that over 30,000 seasonal, often illegal immigrants work in agriculture, mainly southern cities such as Odemira where they are often exploited by organized seasonal workers' networks. The workers sometimes get paid less than half the legal minimum wage. These migrants, who often arrive without due documentation or work contracts, make up over 90% of agricultural workers in the south of Portugal. Most are Indo-Asians, from India, Bangladesh, Nepal, Pakistan and Thailand. In the interior of the Alentejo there are many African workers. Significant numbers also come from Eastern Europe, Moldova, Ukraine, Romania and Brazil.

In addition, a number of EU citizens, mostly from Italy, France, Germany or other northern European countries, have become permanent residents in the country. There is also a large expatriate community made up of Britons, Canadians and people from the United States of America. The British community is mostly composed of retired pensioners who live in the Algarve and Madeira.

Roman Catholicism, which has a long history in Portugal, remains the dominant religion. Portugal has no official religion, though in the past, the Catholic Church in Portugal was the state religion.

According to the 2021 Census, 80.2% of the Portuguese population was Roman Catholic Christian. The country has small Protestant, Latter-day Saint, Muslim, Hindu, Sikh, Eastern Orthodox Church, Jehovah's Witnesses, Baháʼí, Buddhist, Jewish and Spiritist communities. Influences from African Traditional Religion and Chinese Traditional Religion are also felt among many people, particularly in fields related with Traditional Chinese Medicine and Traditional African Herbal Medicine. Some 14.1% of the population declared themselves to be non-religious.

Many Portuguese holidays, festivals and traditions have a Christian origin or connotation. Although relations between the Portuguese state and the Roman Catholic Church were generally amiable and stable since the earliest years of the Portuguese nation, their relative power fluctuated. In the 13th and 14th centuries, the church enjoyed power and close identification with early Portuguese nationalism and the foundation of the Portuguese educational system, including its first university.

A sign in Mirandese in Miranda do Douro, Trás-os-Montes

The Portuguese language is derived from the Latin spoken by the romanized pre-Roman peoples of the Iberian Peninsula around 2000 years ago - particularly the Celts, Conii, Lusitanians and Turduli. In the 15th and 16th centuries, the language spread worldwide as Portugal established a colonial and commercial empire between 1415 and 1999. Portuguese is spoken as a native language in five different continents, with Brazil accounting for the largest number of native Portuguese speakers of any country. In 2013 the Portuguese language is the official language spoken in Brazil, Angola, Mozambique, Cape Verde, São Tomé and Príncipe, Guinea-Bissau, Equatorial Guinea, and East Timor. These countries, plus Macau Special Administrative Region (People's Republic of China) where Portuguese is co-official with Cantonese, make up the Lusosphere, a term derived from the ancient Roman province of " Lusitania", which currently matches the Portuguese territory south of the Douro river.

Mirandese is also recognized as a co-official regional language in some municipalities of North-Eastern Portugal. It is part of the Astur-Leonese group of languages. An estimate of between 6,000 and 7,000 Mirandese speakers has been documented for Portugal. Furthermore, a particular dialect known as Barranquenho, spoken in Barrancos, is also officially recognized and protected in Portugal since 2021. Minderico, a sociolect of the Portuguese language, is spoken by around 500 people in the town of Minde.

The total adult literacy rate in Portugal was 99.8% in 2021 and 100% of primary school enrolments. According to the Programme for International Student Assessment (PISA) 2018, Portugal scored around the OECD average in reading, mathematics and science. In reading and mathematics, mean performance in 2018 was close to the level observed in 2009 to 2015; in science, mean performance in 2018 was below that of 2015, and returned close to the level observed in 2009 and 2012, near below average.

About 46,9% of college-age citizens (20 years old) attend one of Portugal's higher education institutions (compared with 50% in the United States and 35% in the OECD countries). In addition to being a destination for international students, Portugal is also among the top places of origin for international students. All higher education students, both domestic and international, totalled 380,937 in 2005.

King Diniz statue at the University of Coimbra: the first university in Portugal (now the University of Coimbra), then called the Estudo Geral (General Study), was founded in Lisbon with his signing of the document Scientiae thesaurus mirabilis in Leiria on 3 March 1290.

Portuguese universities have existed since 1290. The oldest Portuguese university was first established in Lisbon before moving to Coimbra. Historically, within the scope of the Portuguese Empire, the Portuguese founded the oldest engineering school of the Americas (the Real Academia de Artilharia, Fortificação e Desenho of Rio de Janeiro) in 1792, as well as the oldest medical college in Asia (the Escola Médico-Cirúrgica of Goa) in 1842. Presently, the largest university in Portugal is the University of Lisbon.

The Bologna process has been adopted by Portuguese universities and poly-technical institutes in 2006. Higher education in state-run educational establishments is provided on a competitive basis, a system of numerus clausus is enforced through a national database on student admissions. However, every higher education institution offers also a number of additional vacant places through other extraordinary admission processes for sportsmen, mature applicants (over 23 years old), international students, foreign students from the Lusosphere, degree owners from other institutions, students from other institutions ( academic transfer), former students (readmission), and course change, which are subject to specific standards and regulations set by each institution or course department.

Most student costs are supported with public money. However, with the increasing tuition fees a student has to pay to attend a Portuguese state-run higher education institution and the attraction of new types of students (many as international students and part-time students or in evening classes) like employees, businessmen, parents, pensioners and foreigners (most prominently from Brazil, a Portuguese-speaking country), many departments make a substantial profit from every additional student enrolled in courses, with benefits for the college or university's gross tuition revenue and without loss of educational quality (teacher per student, computer per student, classroom size per student, etc.).

Portugal has entered into cooperation agreements with the Massachusetts Institute of Technology and other US institutions to further develop and increase the effectiveness of Portuguese higher education and research.

According to the Human Development Report, the average life expectancy in Portugal had reached 82 years in 2017; in 2020 it was estimated at 82.11 years. As projected by the United Nations, the life expectancy of the Portuguese population will be over 90 years when we reach 2100. Portugal ranks 12th in the best public health systems in the world in 2000.

The Portuguese health system is characterized by three coexisting systems: the National Health Service ( Serviço Nacional de Saúde, SNS), special social health insurance schemes for certain professions (health subsystems) and voluntary private health insurance. The SNS provides universal coverage. In addition, about 25% of the population is covered by the health subsystems, 10% by private insurance schemes and another 7% by mutual funds.

The Ministry of Health is responsible for developing health policy as well as managing the SNS. Five regional health administrations are in charge of implementing the national health policy objectives, developing guidelines and protocols and supervising health care delivery. Decentralization efforts have aimed at shifting financial and management responsibility to the regional level. In practice, however, the autonomy of regional health administrations over budget setting and spending has been limited to primary care.

The SNS is predominantly funded through general taxation. Employer (including the state) and employee contributions represent the main funding sources of the health subsystems. In addition, direct payments by the patient and voluntary health insurance premiums account for a large proportion of funding.

Portugal's infant mortality rate is around 2 deaths per 1000 newborns, with 2.4 deaths per 1000 live births. Only one third of adults rated their health as good or very good in Portugal (Kasmel et al., 2004). This is the lowest of the Eur-A countries reporting and reflects the relatively adverse situation of the country in terms of mortality and selected morbidity. Hospital de Santa Maria is the largest university hospital in Portugal.

Portugal has developed a specific culture while being influenced by various civilizations that have crossed the Mediterranean and the European continent, or were introduced when it played an active role during the Age of Discovery. In the 1990s and 2000s (decade), Portugal modernized its public cultural facilities, in addition to the Calouste Gulbenkian Foundation established in 1956 in Lisbon.

Traditional architecture is distinctive and include the Manueline, also known as Portuguese late Gothic a sumptuous, composite Portuguese style of architectural ornamentation of the first decades of the 16th century, followed by Pombaline style of the 18th century. A 20th-century interpretation of traditional architecture, Soft Portuguese style, appears extensively in major cities, especially Lisbon. Modern Portugal has given the world renowned architects like Eduardo Souto de Moura, Álvaro Siza Vieira (both Pritzker Prize winners) and Gonçalo Byrne. In Portugal Tomás Taveira is also noteworthy, particularly for stadium design. The azulejo is a mainstream, typical element among Portugal's traditional building materials and construction techniques.

Portuguese cuisine is very diverse. Different regions have their own traditional dishes. The Portuguese have a culture of good food, and throughout the country there are myriad good restaurants and typical small tasquinhas. The Portuguese consume a lot of dry cod ( in Portuguese), for which there are hundreds of recipes ranging from bacalhau à Brás to bacalhau à Gomes de Sá among many other popular examples such as bacalhau com natas. Two other popular fish recipes are grilled sardines and caldeirada, a tomato-based stew that can be made from several types of fish or molluscs with a mix of onion, garlic, bay leaf, potatoes, tomatoes, peppers, parsley or coriander.

The stewed meats and vegetables of cozido à portuguesa and its accompanying rice and beans.[324]

Typical Portuguese meat recipes made out of the customary beef, pork, chicken, goat, lamb or duck meat, include cozido à portuguesa, , frango de churrasco, leitão (roast suckling pig), and carne de porco à alentejana. A very popular northern dish is dobrada, a tripe with white beans and carrots stew, often served with steamed white rice, and the related tripas à moda do Porto which is a traditional dish from Porto. Peri-peri chicken is a spicy charcoal chicken dish served with fries or rice and vegetables, a favourite throughout Portugal, but most common in the Algarve region.

Typical fast food dishes include the Francesinha (Frenchie) from Porto and bifanas (grilled pork) or prego (grilled beef) sandwiches, which are well known around the country.

The Portuguese art of pastry has its origins in the many medieval Catholic monasteries spread widely across the country. These monasteries, using very few ingredients (mostly eggs, vanilla, cinnamon, flour, almonds and some liqueurs), managed to create a spectacular wide range of different pastries, of which pastéis de Belém (or pastéis de nata) originally from Lisbon, pastéis de Tentúgal from the Baixo Mondego valley, from Aveiro and tigeladas from Abrantes, are examples.

Industrialized, export-oriented fashion and design in clothing, footwear, kitchenware and furniture industries, was pioneered by fashion designers like Eduarda Abbondanza, Mário Matos Ribeiro, Ana Salazar, José António Tenente, João Tomé, Francisco Pontes or Manuela Gonçalves, as well as textile industry industrialists established in places like Vale do Ave, in clothing; several entrepreneurs of the Portuguese footwear industry; Vista Alegre Atlantis and Rafael Bordalo Pinheiro, in tableware and kitchenwear; and businesspersons of the old-established furniture industry heavily concentrated in and around places such as Paços de Ferreira and Paredes. Corkware and other cork-based products such as furniture, decorative items and floor and wall coatings, are also distinctive products found among typical designer creations of Portuguese origin.

Filigree began to be produced in Portugal in the 8th century with the arrival of Arab migrants after the Umayyad invasion of Iberian Peninsula, who brought new patterns with them. With time, the peninsula began to produce different filigree patterns, but while in Spain the filigree jewellery-making tradition became less relevant, in Portugal it was perfected. After the 18th century, Portuguese Filigree already had its own distinctive imagery, motifs and shapes. Filigree from the 17th and 18th centuries became famous for their extraordinary complexity. Gold and silver filigree jewellery of delicate and artistic design is still made in considerable quantities throughout the country, particularly filigree hearts, which are iconic symbols of Portuguese jewellery-making.

Portuguese literature, one of the earliest Western literatures, developed through text as well as song. Until 1350, the Portuguese-Galician troubadours spread their literary influence to most of the Iberian Peninsula, like King D. Dinis (1261-1325) who became famous for his poetry. Other kings would write and sponsor works of literature across Portuguese history, like D. Fernando (1367-1383) who supported Pêro Menino in writing o Livro da Falcoaria. Another notable name in Portuguese literature is Gil Vicente (c. 1465-c. 1536), one of the founders of Portuguese dramatic traditions.

Adventurer and poet Luís de Camões (c. 1524-1580) wrote the epic poem Os Lusíadas ( The Lusiads), with Virgil's as his main influence. Modern Portuguese poetry is rooted in neoclassic and contemporary styles, as exemplified by Bocage (1765-1805), Antero de Quental (1842-1891) and Fernando Pessoa (1888-1935). Modern Portuguese literature is represented by authors such as Almeida Garrett, Camilo Castelo Branco, Eça de Queirós, Fernando Pessoa, Sophia de Mello Breyner Andresen, António Lobo Antunes, Miguel Torga and Agustina Bessa-Luís. Particularly popular and distinguished is José Saramago, recipient of the 1998 Nobel Prize in Literature.

Portuguese music encompasses a wide variety of genres. The traditional one is the Portuguese folk music which has deep roots in local customs, utilising instruments such as bagpipes (), drums, flutes, tambourines, accordions and ukuleles (cavaquinho). Within Portuguese folk music is the renowned genre of Fado, a melancholic urban music originated in Lisbon in the 19th century, probably inside bohemian environments, usually associated with the Portuguese guitar and saudade, or longing. Coimbra fado, a unique type of " troubadour serenading" fado, is also noteworthy. Internationally notable performers include Amália Rodrigues, Carlos Paredes, José Afonso, Mariza, Carlos do Carmo, António Chainho, Mísia, Dulce Pontes and Madredeus.

Amália Rodrigues, known as the Queen of Fado, performing in 1969

Portugal has several summer music festivals, such as Festival Sudoeste in Zambujeira do Mar, Festival de Paredes de Coura in Paredes de Coura, Festival Vilar de Mouros near Caminha, Boom Festival in Idanha-a-Nova Municipality, , Sumol Summer Fest in Ericeira, Rock in Rio Lisboa and Super Bock Super Rock in Greater Lisbon. Out of the summer season, Portugal has a large number of festivals, designed more to an urban audience, like Flowfest or Hip Hop Porto. One of the largest international Goa trance festivals takes place in central Portugal every two years, the Boom Festival, that is also the only festival in Portugal to win international awards: European Festival Award 2010 - Green'n'Clean Festival of the Year and the Greener Festival Award Outstanding 2008 and 2010.

The student festivals of Queima das Fitas, which are major events in a number of cities across Portugal, show every year a selection of well-established, high-profile musicians and bands to the public as well as newer, on the rise, upcoming success artists seeking definite recognition.

In 2005, Portugal held the MTV Europe Music Awards, in Pavilhão Atlântico, Lisbon. Furthermore, Portugal won the Eurovision Song Contest 2017 in Kyiv with the song " Amar pelos dois" presented by Salvador Sobral, and subsequently hosted the 2018 contest at the Altice Arena in Lisbon.

Cristiano Ronaldo is considered to be one of the greatest football players of all time.[343]

Football is the most popular sport in Portugal. There are several football competitions ranging from local amateur to world-class professional level. All-time greats Eusébio and Cristiano Ronaldo are major symbols of Portuguese football history. Portuguese football managers are also noteworthy, with José Mourinho and Abel Ferreira being among the most renowned.

The Portugal national football team - Seleção Nacional - have won one UEFA European Championship title: the UEFA Euro 2016, with a 1-0 victory in the final over France, the tournament hosts. In addition, Portugal finished first in the 2018-19 UEFA Nations League (finals held in Portugal), second in the Euro 2004 (also held in Portugal), third in the 1966 FIFA World Cup and 2017 FIFA Confederations Cup, and fourth in the 2006 FIFA World Cup. At youth level, Portugal have won two FIFA World Youth Championships (in 1989 and 1991) and several UEFA European Youth Championships.

S.L. Benfica, Sporting CP and FC Porto are the largest sports clubs by popularity and by number of trophies won, often known as " os três grandes" ("the big three"). They have won eight titles in the European UEFA club competitions, were present in 21 finals and have been regular contenders in the last stages almost every season. Other than football, many Portuguese sports clubs, including the "big three", compete in several other sports events with a varying level of success and popularity, these may include roller hockey, basketball, futsal, handball, volleyball and athletics. The Portuguese Football Federation (FPF) - Federação Portuguesa de Futebol - annually hosts the Algarve Cup, a prestigious women's football tournament that has been celebrated in the Portuguese region of Algarve.

In motorsport, Portugal is internationally noted for the Rally of Portugal, and the Estoril and Algarve Circuits as well as the revived Porto Street Circuit which holds a stage of the WTCC every two years, as well as for a number of internationally noted pilots and racers such as Miguel Oliveira, Tiago Monteiro, António Félix da Costa, Filipe Albuquerque, Pedro Lamy, Armindo Araújo and others in a wide range of varied motorsports.

In equestrian sports, Portugal won the only Horseball-Pato World Championship in 2006 achieved the third position in the First Horseball World Cup and has achieved several victories in the European Working Equitation Championship.

In water sports, Portugal has three major sports: swimming, water polo and surfing. Most recently, Portugal had success in canoeing with several world and European champions, such as olympic medalists. Annually, the country also hosts one of the stages of the World Surf League men's and women's Championship Tour, the MEO Rip Curl Pro Portugal at the Supertubos in Peniche.

Northern Portugal has its own original martial art, , in which the fighters use staffs to confront one or several opponents. Other popular sport-related recreational outdoor activities with thousands of enthusiasts nationwide include airsoft, fishing, golf, hiking, hunting and orienteering.

Portugal is one of the world's best golf destinations. It has received several awards by the World Golf Awards.

High-profile, successful competitive athleticism and sportsmanship in Portugal can be traced back to the time of Ancient Rome. Gaius Appuleius Diocles (104 - after 146 AD) was a noteworthy charioteer born in Lamego who became one of the most celebrated athletes in ancient history. He is often cited as the highest-paid athlete of all time.

Domingos Sequeira was one of the most prolific neoclassical painters. (Adoration of the Magi; 1828).

Portugal has a rich history in painting. The first well-known painters dating back to the 15th century - like Nuno Gonçalves and Vasco Fernandes - were part of the late Gothic painting period. During the Renaissance, Portuguese painting was highly influenced by Northern European painting. In the Baroque period Josefa de Óbidos and Vieira Lusitano were the most prolific painters. José Malhoa, known for his work Fado, and Columbano Bordalo Pinheiro (who painted the portraits of Teófilo Braga and Antero de Quental) were both references in naturalist painting.

The 20th century saw the arrival of Modernism, and along with it came the most prominent Portuguese painters: Amadeo de Souza-Cardoso, who was heavily influenced by French painters, particularly the Delaunays ( Robert and Sonia). Among his best-known works is Canção Popular a Russa e o Fígaro. Other great modernist painters/writers include Carlos Botelho and Almada Negreiros, friend to the poet Fernando Pessoa, who painted Pessoa's portrait. He was deeply influenced by both Cubist and Futurist trends.

1. The Euromosaic study, Mirandese in Portugal, europa.eu - European Commission website. Retrieved January 2007. Link updated December 2015

2. ^ "Censos 2021. Católicos diminuem, mas ainda são mais de 80% dos portugueses". RTP. 23 November 2022.

3. (in Portuguese) ^ "Superfície (km²) das unidades territoriais por Localização geográfica (NUTS - 2013); Anual".

4. ^ "Gini coefficient of equivalised disposable income". Eurostat. Archived from the original on 9 October 2020.

5. ^ "Human Development Report 2021/2022" (PDF). United Nations Development Programme. 8 September 2022.

6. Brian Jenkins, Spyros A. Sofos, ^ Nation and identity in contemporary Europe, p. 145, Routledge, 1996, ISBN 0-415-12313-5

7. ^ De Alarcão, Jorge (1998). "Ainda sobre a localização dos populi do conventus Bracaraugustanus" (PDF). Anales de Arquelogía Cordobesa: 51-58.

8. ^ The Good Huswives Handmaide for the Kitchin, 1594 at the Foods of England project. Accessed 30 July 2020.

9. David Birmingham (2003), p. 11

10. ^ Garstk, Kevin (28 August 2012). "Celtic from the West: Alternative Perspectives from Archaeology, Genetics, Language and Literature. Edited by Barry Cunliffe and John T. Koch. Oxford: Oxbow Books, 2010. 384 pages. ISBN-13: 978-1842174104". E-Keltoi: Journal of Interdisciplinary Celtic Studies. 9 (1). ProQuest 1095733285.

11. ^ Conejo, Noé (2020). "Coins and villae in late Roman Lusitania: collapse of the Roman currency economy?" (PDF). Post-Classical Archaeologies. 10: 219-246.

12. David Rohrbacher, "Orosius," in ^ The Historians of Late Antiquity (Routledge, 2002), pp. 135-137. Rohrbacher bases the date of birth on Augustine's description of Orosius as a "young priest" and a "son by age" in the period 414-418, which would place his age at 30 or younger.

13. L. Reynolds, Robert (11 July 1957). "Reconsideration of the History of the Suevi". Revue belge de Philologie et d'Histoire. 35 (1): 19-47. doi:10.3406/rbph.1957.2022 - via Persée.

14. Milhazes, José. ^ Os antepassados caucasianos dos portugueses - Rádio e Televisão de Portugal in Portuguese. Archived 1 January 2016 at the Wayback Machine

15. ^ Osborne, Jason Matthew (2016). The development of church/state relations in the Visigothic Kingdom during the sixth century (507-601) (PhD dissertation). University of Iowa. doi:10.17077/etd.uyuwx4w2.

16. ^ Mason, Patricia E. (1979). "Social Implications of Borrowing: The Visigothic Element in Hispano-Romance". Word. 30 (3): 257-272. doi:10.1080/00437956.1979.11435671.

17. ^ Verlinden, Charles (11 July 1950). "David (Pierre). Études historiques sur la Galice et le Portugal du VIe au XIIe siècle". Revue belge de Philologie et d'Histoire. 28 (1): 229-233 - via Persée.

18. ^ Mason, Patricia E. (11 December 1979). "Social Implications of Borrowing: The Visigothic Element in Hispano-Romance". WORD. 30 (3): 257-272. doi:10.1080/00437956.1979.11435671.

19. ^ Head, Brian F.; Semënova-Head, Larisa (2013). "Vestígios da presença sueva no noroeste da península ibérica: na etnologia, na arqueologia e na língua" [Traces of the Sueva presence in the northwest of the Iberian peninsula: in ethnology, archeology and language]. Revista Diacrítica (in Portuguese). 27 (2): 257-277.

20. Domingos Maria da Silva, ^ Os Búrios, Terras de Bouro, Câmara Municipal de Terras de Bouro, 2006. (in Portuguese)

21. Portugal musalman (Le) - VIIIe-XIIIe siècles par Christophe Picard - Maisonneuve et Larose - Collection Occident Musulman - 2001, 500 p. ^ ISBN 2-7068-1398-9

22. ^ A History of Portugal and the Portuguese Empire, Vol. 1: From Beginnings to 1807: Portugal (Volume 1) p. 55

23. H. V. Livermore, A New History of Portugal (Cambridge University Press: London, 1969) pp. 32-33.

24. ^ Oliveira, Leandro Vilar (2018). "A presença viking na Península Ibérica: Os Vikings em Portugal e Galiza (Hélio Pires)" [The Viking presence in the Iberian Peninsula: The Vikings in Portugal and Galicia (Hélio Pires)]. Scandia (in Portuguese). 1: 249-255.

25. ^ Marques, André Evangelista; Barroca, Mário; Amaral, Luís Carlos (2018). "As incursões vikings no Norte de Portugal". Mil Anos da Incursão Normanda ao Castelo de Vermoim. pp. 143-184. hdl:10216/120557. ISBN 978-989-8351-97-5.

26. Carvalho, Mário Santiago de (12 September 2014). "Uma modernidade perdida: da melancolia à alegria racional na antropologia do homem superior, segundo D. Duarte". Revista Filosófica de Coimbra. 22 (43): 190. doi:10.14195/0872-0851_43_7. ISSN 0872-0851.

27. ^ Duarte, King of Portugal (1999). Leal conselheiro. Maria Helena Lopes de Castro. [Lisboa]: Imprensa Nacional-Casa da Moeda. ISBN 972-27-0940-2. OCLC 43397222.

28. ^ Calafate, Pedro (1999). "A Geração de Avis: O infante D. Pedro". In Calafate, Pedro (ed.). História do pensamento filosófico português. Vol. II. Editorial Caminho. pp. 412-444. ISBN 9789722113878.

29. ^ de Albuquerque, Martim; Borges Nunes, Eduardo, eds. (1988). Ordenações del Rei Dom Duarte. Lisboa: Fundação Calouste Gulbenkian. ISBN 972-31-0279-X.

30. ^ "The Portuguese Explorers: Newfoundland and Labrador Heritage". Heritage.nf.ca.

31. ^ Debusmann, Bernd (15 January 2014). "Kangaroo in 400-year-old manuscript could change Australian history". Telegraph. London. Archived from the original on 10 January 2022.

32. ^ "Peña, Lorenzo. Un puente jurídico entre Iberoamérica y Europa:la Constitución española de 1812. Instituto de Filosofía del CSIC" (PDF).

33. ^ P S Lele, Dadra and Nagar Haveli: past and present, Published by Usha P. Lele, 1987,

34. ^ Vieira, Gonçalo; Luís, Zêzere José; Mora, Carla (2018). Landscapes and Landforms of Portugal. Springer International Publishing. ISBN 978-3-319-03640-3.

# data[].attributes.attachment_link.description
Portugal (Portuguese pronunciation: ), officially the Portuguese Republic ( Portuguese: República Portuguesa [ʁɛˈpuβlikɐpuɾtuˈɣezɐ]), is a country located on the Iberian Peninsula, in Southwestern Europe, and whose territory also includes the macaronesian archipelagos of the Azores and Madeira.