# data[].attributes.headline
Біографі В.Чемерис

# data[].attributes.subject
Біографі В.Чемерис

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Валентин Лукич Чемерис (* 8 липня 1936, с. Заїчинці, Полтавська область - помер 4 грудня 2016, Київ) - український письменник.

Валентин Лукич Чемерис народився 8 липня 1936 року у селі Заїчинці Семенівському районі Полтавської області. Сучасний український письменник, закінчив літературний інститут ім. О. М. Горького (Москва), працював на підприємствах Придніпров'я, в редакціях обласних газет, Дніпропетровському видавництві "Промінь". В 1989-1993 рр. - голова Дніпропетровської організації Спілки письменників України, працював в Адміністрації Президента України головним консультантом Президента з питань літератури (1993-1994).

В 1996-2000 роках - секретар Національної Спілки письменників України, член її Президії і Вищої Ради.

Багато років працював у редакції газети "Літературна Україна" заступником головного редактора й завідувачем відділу сатири "Вишняк".

Нагороджений орденами рівноапостольного князя Володимира Великого (І, ІІ, ІІІ ступенів), святого архистратига Михаїла, Св. Кирила й Мефодія, Андрія Первозванного ІІ ступеня, Почесною грамотою і медаллю Кабміну України та іншими відзнаками. Заслужений працівник культури України. Свій творчий шлях Валентин Чемерис розпочав як сатирик-гуморист.

У 1965 році одружився. Дружина - Клавдія Іванівна Чемерис (Повідалова). У 1966 році народилась дочка Оксана, у 1968 році - син Ярослав. Клавдія Іванівна померла у 2000 році, похована на Байковому кладовищі.

Дружина: Людмила Іванівна Карпова-Чемерис - доцент Національного університету оборони України.

Видається з 1962 року, в тому числі й іноземними мовами.

Загалом у письменника вийшли в 1962-2015 р.р. історичні твори, фантастика, гумор, романи-ессе. Також видав 20 веселих збірок - гуморески, пародії, веселі повісті. Серед них: "Вибори таємного агента", "Як стати щасливим", "Коли спокушає диявол", "Операція „Земфіра"", "Царська охота", "Де хазяйнує Валя Чемерис", "Ярлик на князівство", "Пригоди богині Іштар", "Сатирик у Кремлі" та ін.

Лауреат республіканської премії в галузі сатири та гумору ім. О.Вишні, літературної премії ім. Ф.Маківчука, ім. С.Олійника, гумористичної премії Одарки і Карася, за найкращі оповідання присуджена премія ім. Ю.Яновського. За романи з історії України "Фортеця на Борисфені" та "Ордер на любов" автору присуджена Міжнародна премія Українського козацтва "Лицарське перо", 2008 рік.

В 2009 році присуджена літературна премія ім. Івана Мазепи за історичний роман про гетьмана Петра Дорошенка "Без права повернення".

В. Чемерис - автор багатьох романів, серед них історичні: "Ольвія" (чотири масових видання, Всеукраїнська літературна Аркадієвська премія 2009), "Скандал в імператорському сімействі", "Смерть Атея" (літературна премія ім. Д.Яворницького), "Епірська відьма, або Олімпіада - цариця македонська", "Фортеця на Борисфені", "Генерали імперії"; повісті: "Її звали янголом смерті", "Я любила Шевченка", "Кохання в Україні", "Життя і смерть Володимира Глібовича, князя переяславського", "Убивство на хуторі біля Диканьки" (літературно-мистецька премія ім. І.Нечуя-Левицького), "Три шаблі над скарбом", "Державна коханка", "День Ворона" та ін.;фантастичних: "Білий король детективу", "Приречені на щастя", "В Сузір'ї Дракона"; оповідань, збірок і повістей: "Три секунди на вибір", "Маруся Чурай", "Тайна Агати Крісті"; романів-есе: "Президент", "Голгофа українського православ'я", "Веселий смуток мій", "Бомба для Патріарха"; романів: "Сини змієногої богині" "Ордер на любов", "Таємнича пригода на Орілі", "Золотий саркофаг", "Феномен Фенікса", "Ваші пальці пахнуть ладаном ...", роман-есе, "Тузітала - вождь самоанців ", "Пригоди богині Іштар", "Пришельці з планети Земля", "Марина - цариця Московська", "Ярославна", "Верхи на птеродактилі" повість-химерія, вона ж - фентезі, "Коник з дерев'яною ногою", оповідання і повісті для дітей, та багато інших.

Твори Валентина Чемериса друкуються в багатьох журналах: "Вітчизна", "Дніпро", "Березіль", "Ватра", "Київ", "Лель", "Світ пригод", "Пам'ять століть", "Барвінок", "Зміна", "Піонерія", "Перець", "Кентавр"; в газетах "Літературна Україна", "Молодь України", "Сільські вісті", "Культура і життя", "Зірка", "Час", "Веселі вісті" та в ін. виданнях.

В.Чемерис - автор ряду творів для дітей. Повість "Аравійська пустеля" вміщена в підручнику з української літератури для 5-го класу, уривок з роману "Ольвія" - в хрестоматії української літератури для 7-8-х класів, у 4-му класі вивчається оповідання "Три секунди на вибір", також твори із збірки "Візантійський кінь".

Твори писменника друкувалися російською мовою, а також мовами колишніх республік СРСР; виходили німецькою, болгарською, румунською, польською та іншими мовами світу.

Він є упорядником і автором колективних збірок: "Молоді вишнівці"/1966/, "Тіні кімнати смеха" /1989/, "Пергамент старого Теренція" /1990/, "Анекдоты и карикатуры" /1991/, "Україна, ти моя молитва" /1993/,

"З любові і муки..." /1994/, "Пригоди Івана Сміхована" /1995/, "Веселки ріднокраю" /1995/, "Українські анекдоти" /1995/, "У державі гетьмана Остапа" /2009/, "3 ким сміється Україна" /2009/,

Твори В.Чемериса друкувалися у збірках "Мандрівками століть" /1972/, "Терем-теремок" /1983/, "Котигорошкове поле" /1989/, "Оберіг" /1992/, в альманасі "Борисфен" /1992/, в "Альманасі Фантастики-91", "Українська афористика Х-ХХ ст."/2001/, "Антологія прози Придніпров'я" /2005/, "Кава з перцем" /2006/, "Історія України очима письменників" /2013/.

У серії "Історія України в романах" відоме видавництво "ФОЛІО" починаючи з 2008 року до сьогодення активно співпрацює з автором внаслідок цього виходять літературні твори: "Ольвія", історичний роман (2008), "Фортеця на Борисфені", історичний роман (2008, 2011), "Генерали імперії", історичні романи (2008), "Ордер на любов", історичні романи (2010), "Смерть Атея ", роман (2008, 2011), "Ярославна" роман-есе.(2013), "Марина - цариця Московська", сторичний роман (2014), "Ваші пальці пахнуть ладаном", роман-есе (2014), "Сини змієногої богині", роман-есе (2015), "Трагедія гетьмана Мазепи", історичний роман (2015), "Анна Київська - королева Франції", історичний роман, 2016, "Рогнеда", історичний роман, 2016, "Амазонка", повість."Київ-Соловки", роман-есе, 2016."Аравійська пустеля", повісті,2016,"Княгиня і хан", історичний роман, ФОЛІО-2017, "Олена - вершниця зі списом", історичний роман, ФОЛІО-2017, "Золота осінь Гетьманщини", історичний роман, ФОЛІО-2017, "Тарас Шевченко:сто днів кохання", роман, повісті, ФОЛІО-2017.

Під час президентської компанії 2004 року написав агітаційну книгу "Загадка Віктора Януковича. Спроба дослідження", видану накладом 1 млн. 200 тис. прим. за підтримки виборчого штабу В. Януковича (К.: [Б.в.], 2004; ISBN 966-7200-09-4) (в оригіналі видавництво не зазначено, номер 7200, вказаний у ISBN книги, належить донецькому видавництву "ЕАИ-пресс").

* "Хто на току, а хто на боку", гуморески, Дніпропетровськ-1962.

* "Урок виховання", гуморески, Дніпропетровськ-1964.

* "Коли спокушає диявол", повість, гуморески, Дніпропетровськ-1966.

* "Сватання по телефону", гуморески, Дніпропетровськ-1968.

* "Операція „Земфіра"", гумористичні повісті, Дніпропетровськ-1968.

* "Закохана відьма", гуморески, Дніпропетровськ-1969.

* "Гуморески", Дніпропетровськ-1971.

* "Сватовство по телефону", повість, гуморески, переклад рос., Дніпропетровськ-1972.

* "Родина Гордія Залізняка", роман, Дніпропетровськ-1974.

* "Вуса", гуморески, Дніпропетровськ-1976.

* "В понеділок, після вибуху", повість, Дніпропетровськ-1976.

* "На порядку денному", вибране, Дніпропетровськ-1978.

* "Музикальний комар", повісті, гуморески, Дніпропетровськ-1980.

* "Як стати щасливим", повісті, гуморески, Дніпропетровськ-1981.

* "Домашній музей", гуморески, Дніпропетровськ-1981.

* "Ольвія", історичний роман, видання Дніпропетровськ-1983, 1990,1993. ФОЛІО-2008

* "Як стати мудрим", повісті, гуморески, оповідання, Дніпропетровськ-1984.

* "Приречені на щастя", фантастичний роман, Дніпропетровськ-1985.

* "Білий король детективу", фантастично-пригодницька повість, Дніпропетровськ-1986.

* "Славко", повість для дітей, Дніпропетровськ-1987.

* "Три секунди на вибір", повісті, оповідання, Дніпропетровськ-1987.

* "Скандал в імператорському сімействі", історичний роман, Дніпропетровськ-1988.

* "Еліксир для чоловіків", гуморески, Дніпропетровськ-1990.

* "Фортеця на Бористені", історичний роман, Дніпропетровськ-1993. ФОЛІО-2008 (серія "Історія України в романах"), 2011.

* "Президент", роман-есе, Київ-1994.

* "Вибори таємного агента", гуморески, Київ-1995.

* "Епірська відьма, або Олімпіада - цариця Македонська", історичний роман,Київ-1996.

* "Марина Чурай", історична повість, Київ-1997.

* "Я любила Шевченка", історична повість, Київ-1997.

* "Голгофа українського православ'я", роман-есе, Київ-1998.

* "Її звали янголом смерті", історичні повісті, Київ-1999

* "Кохання в Україні", історична повість, Київ-2001.

* "Життя і смерть Володимира Глібовича, князя Переяславського", істор.повість, Київ-2001.

* "Да святиться ім'я твоє, або Бомба для патріарха", повість, Київ-2001.

* "Убивство на хуторі біля Диканьки", історичні повісті, оповідання, есе, Київ-2003.

* "7 ночей", оповідання, Київ-2003.

* "Три шаблі над скарбом", історичні повісті, оповідання, Київ-2004.

* "Царська охота", гуморески, Київ-2005.

* "Державна коханка", повісті, оповідання, Київ-2005.

* "В сузір'ї Дракона", фантастичні повісті, оповідання, Київ-2005.

* "Генерали імперії", історичні романи, Київ-2005. ФОЛІО-2008.

* "Де хазяйнує Валя Чемерис", гуморески, Київ-2006.

* "День Ворона", пригодницькі повісті, оповідання, Київ-2006.

* "Тайна Агати Крісті", пригодницькі повісті, Київ-2006.

* "Сини змієногої богині", роман-есе про Скіфію, Київ-2006. ФОЛІО-2015.

* "Таємнича пригода на Орілі", роман, повісті, оповідання, Київ-2007.

* "Веселий смуток мій", автобіографічна трилогія, Київ-2007.

* "Ордер на любов", історичні романи, Київ-2007. ФОЛІО-2010.

* "Смерть Атея", роман, ФОЛИО-2008, 2011.

* "Феномен Фенікса", роман-есе, повісті, оповідання, Київ-2009.

* "Золотий саркофаг", історичні повісті та оповідання, Київ-2009.

* "Ярлик на князівство", веселі оповідання і повісті,Київ-2009.

* "З ким сміється Україна", альманах сміху, Київ-2009.

* "Візантійський кінь", повісті, оповідання, ПРАПОР-2009.

* "Тузітала - вождь самоанців", роман-есе, Київ-2010.

* "Пригоди богині Іштар", гумор, Київ-2010.

* "Пришельці з планети Земля", фантастика, Київ-2010.

* "Ваші пальці пахнуть ладаном",роман-есе, Київ-2010. ФОЛІО-2015.

* "Верхи на птеродактилі",повість-химерія,вона ж фентезі."Коник з дерев'яною ногою",повісті,оповідання,Київ-2011.

* "Ярославна" роман-есе, Київ-2011. ФОЛІО-2013.

* "Заповіт нічного демона", історичні повісті, есе."Любов на цвинтарі", повість, Київ-2012.

* "Таємна любов вождя", роман-есе, Київ-2012.

* "Сатирик у Кремлі" повісті, гуморески, есе, фентезі та інші веселі придибенції, Київ-2012.

* "Вампір із Кассіопеї", фантастичні повісті, оповідання, есе, Київ-2013.

* "Бахчисарайський любовник", історичні повісті, есе, оповідання, Київ-2013.

* "Марина - цариця Московська", історичний роман, Київ-2009. ФОЛІО-2014.

* "Трагедія гетьмана Мазепи", історичний роман, ФОЛІО-2015.

* "Ходить сон коло вікон", повість притчі, фентезі для дітей, Київ-2016.

* "Тайна імператриці Єлизавети", історичний роман, Київ-2016.

* "Зброя любові", іронічні повісті, сміховини, есе, фентезі, ін.веселі придибенції. Київ-2016.

* "Анна Київська - королева Франції", історичний роман, ФОЛІО-2016.

* "Рогнеда", історичний роман, ФОЛІО-2016.

* "Амазонка",повість."Київ-Соловки",роман-есе,ФОЛІО-2016.

* "Аравійська пустеля", повісті, ФОЛІО-2016.

* "Княгиня і хан", історичний роман, ФОЛІО-2017.

* "Олена - вершниця зі списом" історичний роман, Фоліо-2017.

* "Тарас Шевченко:сто днів кохання", роман, Фоліо-2017.

* "Вітька + Галя, або Повість про перше кохання", гуморист.повість.Львів.Апріорі-2018.

* "Золота осінь Гетьманщини", історичний роман,Фоліо-2019.

* "Жінок там на тютюн міняли або Перший подвиг Богдана", роман-есе,ФОЛІО-2017. БІБКОЛЕКТОР. Харків-2019.

* "Це я, званий ЧЕМЕРИСОМ" (автобіографічний роман), ФОЛІО-2020.

* "Приречені на щастя", фантастичний роман про Адама і Єву та про їхню любов. Львів. Апріорі-2021.

Літературознавчі роботи про творчість В.Л. Чемериса

Антоненко Т. О. Жанрові особливості мемуарного роману В. Чемериса "Це я, званий іще Чемерисом" // Вісник ЛНУ імені Тараса Шевченка. - 2011. - № 19 (230). - С. 74-79.

Антоненко Т. О. Специфіка типу трагічної героїні в романі В. Чемериса "Ольвія" // Вісник ЛНУ імені Тараса Шевченка. - 2012. - № 3 (238). - Ч. І. - С. 64-68.

Карацупа В., Левченко О. Українська фантастика другої половини XX століття у періодиці та книжкових виданнях // Вісник Львівського університету. - 2012. - Вип. 7. - С. 216-243.

Король Л. П. Художня інтерпретація проявів характерництва в історичному романі В. Чемериса "Фортеця на Борисфені" // Вісник ЛНУ імені Тараса Шевченка. - 2013. - № 4 (264). - Ч. ІІІ. - С. 114-120.

Надзельска І. Повісті Валентина Чемериса на уроках позакласного читання у 8 класі // Збірник наукових праць студентів, аспірантів і молодих вчених "Молода наука-2014": у 7 т. - Запоріжжя: Запорізький національний університет, 2014. - Т. 5. - С. 104-107.

Аливанцева О. В., Василенко Н. Є. Літературне Придніпров'я: Навчальний посібник з хрестоматійними матеріалами до шкільних програм. В 2-х томах. - Дніпропетровськ: Дніпрокнига, 2005. - Т. 1. - С. 681-683.

Антологія прози Придніпров'я / Упоряд. і ред. В. В. Савченко. - Дніпропетровськ: Моноліт, 2005. - 438 с.

Більчук М. Чемерис Валентин // Українські та зарубіжні письменники: розповіді про життя і творчість. - Тернопіль: Підручники і посібники, 2006. - С. 181.

Валентин Чемерис // Письменники Радянської України. Біобібліографічний довідник. - К.: Радянський письменник, 1966. - С. 725.

Карацупа В., Левченко О. Українська фантастика другої половини XX століття у періодиці та книжкових виданнях // Вісник Львівського університету. - 2012. - Вип. 7. - С. 216-243.

Романюк Р. Чемерис Валентин Лукич // Українська журналістика в іменах. - 2008. - № 15. - С. 307.

Чемерис, Валентин Лукич // Архіви України. - 1970. - № 1. - С. 104-105

# data[].attributes.attachment_link.title
Чемерис Валентин Лукич - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Валентин Лукич Чемерис (* 8 липня 1936, с. Заїчинці, Полтавська область - помер 4 грудня 2016, Київ) - український письменник. Валентин Лукич Чемерис народився 8 липня 1936 року у селі Заїчинці Семенівському районі Полтавської області. Сучасний український письменник, закінчив літературний інститут ім. О. М.

# data[].attributes.headline
Валентин Лукич Ч

# data[].attributes.body
Валентин Лукич Чемерис народився 8 липня 1936 року у селі Заїчинці Семенівському районі Полтавської області. Сучасний український письменник, закінчив літературний інститут ім. О. М. Горького (Москва), працював на підприємствах Придніпров'я, в редакціях обласних газет, Дніпропетровському видавництві «Промінь». В 1989—1993 рр. — голова Дніпропетровської організації Спілки письменників України, працював в Адміністрації Президента України головним консультантом Президента з питань літератури (1993—1994).

В 1996—2000 роках — секретар Національної Спілки письменників України, член її Президії і Вищої Ради.

Багато років працював у редакції газети «Літературна Україна» заступником головного редактора й завідувачем відділу сатири «Вишняк».

Нагороджений орденами рівноапостольного князя Володимира Великого (І, ІІ, ІІІ ступенів), святого архистратига Михаїла, Св. Кирила й Мефодія, Андрія Первозванного ІІ ступеня, Почесною грамотою і медаллю Кабміну України та іншими відзнаками. Заслужений працівник культури України. Свій творчий шлях Валентин Чемерис розпочав як сатирик–гуморист.

У 1965 році одружився. Дружина - Клавдія Іванівна Чемерис (Повідалова). У 1966 році народилась дочка Оксана, у 1968 році - син Ярослав. Клавдія Іванівна померла у 2000 році, похована на Байковому кладовищі.

Дружина: Людмила Іванівна Карпова-Чемерис - доцент Національного університету оборони України.

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.subject
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до твору В. Чемериса "Вітька+Галя, або Повість про перше кохання"

# data[].attributes.headline
Сюжет творуОбкладинка видання "Вітька + Галя, або Повість про перше кохання"В основу твору «Вітька + Галя, або Повість про перше кохання» покладено історію дружби й першого кохання автора. Прототипом образу Вітька Горобця став сам Валентин Чемерис, бо в дитинстві його часто називали «Вально» або «Вітько». Імен друзів письменник також не змінював: Федько і Галя Козачок реальні особи, з яких він писав своїх персонажів.[2]Твір складається з двох частин, кожна з яких у свою чергу поділяється на окремі розділи. Перша називається «Дуель», друга — «Голуба куниця». На думку Людмили Коваленко, авторки одного з підручників з української літератури для учнів 8 класу слово «повість» у заголовку використано у значенні розповідь, а не як визначення жанру твору, оскільки сюжет однолінійний, події розгортаються впродовж короткого проміжку часу, кількість персонажів невелика.[3] Повість починається з розповіді про те, що 25 липня 1964 року у селі Великі Чаплі Вітька та Петро Білий будуть стрілятися на дуелі за дівчину – Галю.Автор активно використовує позасюжетні елементи: інтригуючий заголовок, епіграф, опис, авторські відступи і вставні епізоди.

# data[].attributes.subject
Сюжет творуОбкладинка видання "Вітька + Галя, або Повість про перше кохання"В основу твору «Вітька + Галя, або Повість про перше кохання» покладено історію дружби й першого кохання автора. Прототипом образу Вітька Горобця став сам Валентин Чемерис, бо в дитинстві його часто називали «Вально» або «Вітько». Імен друзів письменник також не змінював: Федько і Галя Козачок реальні особи, з яких він писав своїх персонажів.[2]Твір складається з двох частин, кожна з яких у свою чергу поділяється на окремі розділи. Перша називається «Дуель», друга — «Голуба куниця». На думку Людмили Коваленко, авторки одного з підручників з української літератури для учнів 8 класу слово «повість» у заголовку використано у значенні розповідь, а не як визначення жанру твору, оскільки сюжет однолінійний, події розгортаються впродовж короткого проміжку часу, кількість персонажів невелика.[3] Повість починається з розповіді про те, що 25 липня 1964 року у селі Великі Чаплі Вітька та Петро Білий будуть стрілятися на дуелі за дівчину – Галю.Автор активно використовує позасюжетні елементи: інтригуючий заголовок, епіграф, опис, авторські відступи і вставні епізоди.

# data[].attributes.headline
Послухати онлайн книгу

# data[].attributes.subject
Послухати онлайн книгу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оля Безлєпкіна

# data[].attributes.attachment_link.title
аудіокнига Валентин Чемерис " Витька+ Галя, або повість про перше кохання" Частина 1. СКОРОЧЕНО

# data[].attributes.headline
Прочитати онлайн книгу

# data[].attributes.subject
Прочитати онлайн книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увага! Ви читаєте фрагмент тексту. Повний текст твору вилучено за запитом правовласників!

Частина перша. Дуель

Стрілялись ми.

Баратинський

Ех Вітько, Вітько!..

25 липня 1964 року в селі Великі Чаплі мала відбутися незвичайна подія: о сьомій годині ранку Вітька Горобець буде стрілитися на дуелі з Петром Білим за селом, біля третього колгоспного ставка. Якраз отам, де три плакучі верби до самої води схилили свої довгі гнучкі віти, де колись Вітька потай від рибника витяг на вудку отакезного дзеркального коропа, котрого в нього потім украв кіт Васька...

Умови дуелі:

1) Дистанція - 12 кроків.

2) Зброя - вогнепальна.

3) Право першого пострілу - Вітька Горобець.

4) Секунданти: Федько Котигорошко (старший) та Юрко Гречаний.

Ой ти, перше кохання!..

Сьогодні субота. Теплий зоряний вечір. Набігавшись за день, Вітька Горобець стомлено сидить на колоді біля свого двору і неуважно слухає свого секунданта. Федько Котигорошко вже вкотре намагається оптимістично запевнити Горобця:

- Ти його з ходу клацнеш!..

- А якщо він мене?..- Вітька задумується.

- Тоді для тебе все найгірше вже буде позаду,- зітхає в темряві секундант.- Тільки носа не вішай. Он дід Свирид каже, що двічі не вмирати, а раз - не минувати.- Секундант зневажливо спльовує і по-філософському закінчує: - Всі ми колись помремо!..

- Фе-е-дько-о-о! - зненацька лунає на вулиці.- Де ти, бісів сину? Біжи кабакової каші їсти, бо батько тобі дасть!

- Мені пора,- зводиться Федько, підтягуючи штани.- На жаль, я не можу з тобою провести останню ніч. А ти в цю ніч не спи.

- Чо-чого це? - удає спокійного Вітька.

- Так належить,- розводить Котигорошко руками.- Я читав у романах. Перед дуеллю герой мусить усю ніч ходити по хаті і думати про даму свого серця.

- Фе-е-дько-о-о! - рознеслося знову по вулиці. - Та вже каша захолонула!..

- Іду-у-у! - кричить Федько і на ходу тисне Вітьці руку.- До ранку! Нікому ні слова!..

Вітька, залишившись сам, зітхає... Може, це остання його ніч? Може, завтра лежатиме він біля ставка з простреленими грудьми і над ним у жалобі схилятимуться три плакучі верби?.. Ех, ліпше не думати таке проти ночі... Та все ж він стає у позу і з пафосом,- а це значить, що на все горло,- декламує, дивлячись на зорі:

В полдневный жар в долине Дагестана

С свинцом в груди лежал недвижим я;

Глубокая еще дымилась рана,

По капле кровь точилася моя...

- Вітька? - чується насмішкуватий батьків голос із-за тину.- Чого ти ото проти ночі виєш?.. Ану, марш спати.

Робити було нічого, і Вітька понуро поплівся до хати. "Ех,- думав він,- яке безкультур'я! Людина, можна сказати, смерті в вічі дивиться, а їм - чого виєш?"

- Іди молока вип'єш,- зустрічає мати в сінях.

Вітька вагається: пити молоко чи не пити? А раптом це не дозволено перед дуеллю? Шкода, що Федька немає, а він усе знає. Та голод бере своє. Вітька жадібно спорожняє кухоль холодного солодкого молока з хлібом і заходить до хати. Батько вже сидить біля печі та латає чоботи. Під вусом у нього мигнула ледь помітна іронічна посмішка і зникла.

"Ладно, смійся,- думає Вітька,- побачимо, як ти завтра засмієшся, коли дізнаєшся"...

Після молока Вітьці страшенно хочеться спати, так би оце й упав. Та вчасно згадує наказ секунданта ходити всю ніч по хаті і думати про даму свого серця. Заходжується сонно крокувати з кутка в куток, натикаючись на стільці. Де вже там думати про даму свого серця, тут аби на ногах утриматись.

- Та чого це ти швендяєш по хаті, як на цвіту прибитий? - кричить батько.- Ось не метеляй та не затуляй мені лампи!..

Заходить мати.

- Вітюньчику! - пильно дивиться на сина.- Що це з тобою? Чого ти такий зачумлений? Може, в тебе живіт закрутив, га? То я зараз піску нагрію та прикладу.

Вітька не встиг заперечити, як мати поставила діагноз:

- Точно, живіт болить. Постривай, я хутенько нагрію...

І Вітька Горобець, мужчина з життєвим стажем в чотирнадцять неповних років, мирно захропів на всю хату з піском на животі, та так, ніби не йому завтра доведеться із зброєю в руках ставати до бар'єра та цілитися в Петра Білого і ніби не йому старший секундант Федько Котигорошки, витерши рукавом під завжди мокрим носом, подасть жахливу команду: "Вогонь!.."

І натисне Вітька на гачок, і вирветься із дула вогонь...

Ех, Вітько, Вітько, гаряча твоя голова!.. І треба ж було тобі отак відчайдушно закохатися у Гальку Козачок! Опам'ятайся, Вітько, доки ще надворі ніч і доки у тебе пісок на животі, бо завтра вже буде пізно... Візьми себе в руки, ти ж справжній мужчина, Вітько!..

Ну що з того, що Галька хитро поводила тебе за носа, а тоді безжалісно відхилила твоє перше кохання, гарячіше за найгарячіший вогонь, і надала перевагу іншому? Звичайно, радіти тут немає од чого, але й відчаюватись та ставати до бар'єра - теж... І взагалі, коли ти, Вітько, встиг закохатися у Гальку? Ну, подумай, коли? Ви ж разом росли, ще й дружили в дитинстві. А може, це сталося тоді, як вона вчила тебе свистіти? О, в свисті Галька могла заткнути за пояс будь-якого чаплівського хлопця! Пам'ятаєш, якось ви йшли вулицею, а попереду вас дріботів дід Свирид і ніс Двох здоровенних оселедців (у клятому сільмазі ніколи немає паперу!), а Галька заклала два пальці в рот і ніби ж легенько свиснула...

А діда Свирида так тіпонуло од того свисту, що оселедці - блись! - і шубовснули у калюжу. Що й казати, здорово вміла свистіти Галька, як була малою! Це тепер вона соромиться і згадувати про те своє вміння, а тоді - ого-го!.. На всі Великі Чаплі лунав її свист!..

А скільки ви з Галькою та з Федьком Котигорошком, теперішнім твоїм секундантом, зробили тоді набігів на баштани та сади; скільки груш, яблук, слив, абрикос, динь та кавунів переносили ви в своїх пазухах; скільки передрали гороб'ячих та сорочачих гнізд; скільки перекупалися у ставку; скільки переходили у школу, перехапали двійок; скільки билися і скільки мирилися; скільки десятків кілометрів переганяли м'яча з ганчірок; скільки порвали штанів та спідниць; скільки позбивали колін та подряпали облич; скільки збудували куренів з лободи; спільна перекаталися на ковзанах і саночках; скільки переграли у війну, перемокли під дощами, перемерзли зимами; скільки перепадали з дерев, і скільки перечіплялися за машинами, і скільки шофери переперіщили вас шлангами; скільки шкір на вас облізло під сонцем, скільки ви мільйонів слів переказали, перекричали, переторохтіли, а ніколи ти й не думав, що в Гальку Козачок можна закохатися!

І раптом в один чудовий день ти зовсім-зовсім іншими очима глянув на свою товаришку з довгою косою. На свою біду ти побачив, що в неї гарні чорні очі-оченята, такі жваві, й такі привабливі, і такі бездонні, що прямо диво дивне, як ти міг раніше на них дивитися і не бачити їх?.. Як ти міг раніше не бачити, що в неї тоненька шия і маленькі груди, важкі коси й довгі, примхливо вигнуті брови, тоненька, немов вирізьблена, фігурка й чарівна посмішка, що вона вся струнка, весела й швидка, як вогонь на сухій соломі?

Ну, побачив, що вона гарна. Але нащо ж було так закохуватись? Щоб почалося твоє велике страждання? І до чого ж ти достраждався? До дистанції в дванадцять кроків? До команди: "Вогонь!" Ех, Вітько, Вітько, гаряча твоя голова!.. Сопеш тепер з піском на животі, а що ти завтра робитимеш?..

Спи, мужчино чотирнадцяти неповних років, а ми розкажемо людям, як довело тебе перше кохання до забороненої законом дуелі...

Творчі муки Федька Котигорошка

Лихом цивілізованого людства, на думку Вітьки Горобця, були перший зубний біль і перше безнадійне кохання за формулою: "Він її любить, вона його - хтозна!" Із зубним болем він ще якось міг боротися: піти до фельдшера, і той таки вирве триклятого зуба. А куди поткнешся з другою хворобою, що саме прогресувала? Де, на якому клаптику землі є станція швидкої допомоги безнадійно закоханим? Принаймні у Великих Чаплях такої станції ще не було. І невідомо, чи скоро вона з'явиться. А мовчки страждати від палкого безнадійного кохання у Вітьки вже не було сили: мусив же він відкрити перед кимось свою наболілу душу, сподіваючись на пораду та бодай хоч співчуття.

І Вітька Горобець вибрав для цього Котигорошка. По-перше, вони були дуже близькі приятелі й рідко який день не зустрічались. По-друге, Федько вмів тримати язик за зубами. Друзі не схожі були один на одного. Вітька - високий, худий, з рідким білявим чубчиком - не міг і хвилини спокійно всидіти на місці. Запальний і рвучкий, він так швидко ходив, що маленький товстий і флегматичний Федько мусив бігати за ним підтюпцем. Цей дванадцятилітній опецьок (якого за смаглявість по-вуличному називали Жучком), здавалося, не ходив, а котився на своїх коротеньких ногах. По-третє, старша Федькова сестра працювала бібліотекаркою в сільському клубі, і Федько змалку мав доступ до тих книжок, яких дітям суворі педагоги не рекомендували давати. Федько вибирав книги на свій смак і ковтав їх десятками. Міг терпляче лежати на одному боці цілий день і ще терплячіше читати семисотсторінковий роман, від обсягу якого у Вітьки йшов мороз по спині. І хоч часто Федько не розумів прочитаного, але це не відбивало в нього охоти до читання. Особливо багато читав Котигорошко про кохання і вважав себе в цім ділі знавцем-теоретиком. Отож до нього за порадою і надумав звернутися Вітька.

- Ти вмієш берегти страшну таємницю? - поцікавився Горобець.

- Та я!..- Федько підтягнув штани, бо завжди доношував батькові і завжди вони в найважливішу хвилину намагалися недоречно з'їхати вниз. - Та я клянуся!.. Авторитетно! Сирою землею і рідною матір'ю, що мовчатиму, як риба. Тьху, тьху, тьху!!! Та щоб мені з місця не встати, та щоб...

- Вірю,- обірвав Вітька потік страшної клятви і сказав з нарочито байдужим виглядом: - Так от, я покохав.

- Хі-і-і!! - аж присів здивований Федько, і його осоружні штани поїхали вниз.- Оце здорово! І насправді?

Вітька похмуро кивнув.

- До могили?

- До могили.

- Хі-і-і... А як ти покохав? Свідомо чи активно? - Федько часто вживав у розмові вичитані слова.

- Узяв і покохав. Що ж тут такого? Для мене це дуже просто.

- От здорово,- все ще не міг отямитись Федько.- А я ще й не додумався закохатися, а читати про це читав. А хто ж вона, дама твого серця?

- То не дама, а Галя Козачок.

- От диви-и-на!.. А ти ж їй хоч натякнув?

- Ще ні.

- Тю! А яка ж тобі вигода з кохання, якщо вона не знає? Треба негайно ж їй освідчитись у коханні, бо так заведено.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вітька + Галя, або Повість про перше кохання - Валентин Чемерис, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Вітька + Галя, або Повість про перше кохання" (автор: Чемерис Валентин Лукич). Читати повністю електронну книгу Валентин Чемерис - Вітька + Галя, або Повість про перше кохання онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Біографія Ю. Винничук

# data[].attributes.subject
Біографія Ю. Винничук

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрко Винничук

Ім'я при народженні

Винничук Юрій Павлович

Псевдо

Юзьо Обсерватор, Тиберія Шпака, Аліна Джурик, Ярина Джурик, Ван Ян Мен, Макс Гамбургер, Ізидор Павв, Лизунчак,[1] Рома Попелюк

Народився

18 березня 1952 (67 років)
Станиславів

Громадянство
(підданство)

СРСР Україна

Діяльність

журналіст, письменник, редактор, перекладач

Alma mater

Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника

Мова творів

українська

Жанр

детективний
історичний
пригодницький
еротичний

Magnum opus

Танґо смерті

Премії

Винничук Юрій Павлович на Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Розпочав літературну діяльність у 1970-х роках з написання поетичних творів. Загалом вийшло дві поетичні збірки Винничука - "Відображення" (1990) та "Передчуття осені" (2010), - однак усі вірші автора написано до 1993 року. У 1970-х також було видано поему "Арканум" та оповідання "Ги-ги-ги", які висміювали радянську владу. У 1980 - 1990-х роках Винничук видав низку літературних містифікацій, серед яких переклад віршів давньоірландського поета Ріанґабара, акровірш "Пісня світова" Анни Любовичівни, щоденники Роксолани "Житіє гаремноє" тощо. Режисер естрадного театру "Не журись" (1987-1991) та засновник "Кабарету Юрця і Стефця" (1990).

Серед найвідоміших художніх творів Винничука романи "Діви ночі" (1991), "Танґо смерті" (2012), "Аптекар" (2015), "Цензор снів" (2016), "Лютеція" (2017) та "Нічний репортер" (2019). Серед творів для дітей - повість "Місце для дракона" (1990) та ціла низка казок: "Цукровий півник", "Метелик вивчає життя", казки про друзів Чеберяйчиків. Винничук також відомий як упорядник краєзнавчих книг "Легенди Львова" (1999), "Кнайпи Львова" (2000), "Таємниці львівської кави" (2001), а також численних збірок та антологій української літератури. Зокрема, Винничук є упорядником антології української фантастики XIX століття "Огн́енний змій" (1989), збірки української літературної казки XIX століття "Срібна книга казок" (1993), збірки українських літературних казок "Зачароване місце" (2006) тощо. Крім того, у період 2001-2010 років у видавництві "Піраміда" вийшло 12 книжок різних авторів під брендом "Юрій Винничук презентує". Твори Винничука перекладено англійською, німецькою, французькою, хорватською, польською, чеською, болгарською, білоруською, сербською, російською, японською, китайською, есперанто, та іншими мовами.

Член Українського ПЕН та віце-президент Асоціації українських письменників.

Народився 18 березня 1952 року в Станіславі (нині - м. Івано-Франківськ). Батьки письменника волиняни: батько родом із села Бережанка на Лановеччині, мати - із села Малі Фільварки (зараз Підлісне) неподалік Кременця. Під час Другої світової війни батько входив до загону мельниківця Андрія Яворенка. Згодом до цього ж загону приєднався й дідусь Юрія з материного боку Лук'ян Сапіга, якого мельниківці визволили з Кременецької в'язниці. Письменник має ім'я свого дядька Юрія Сапіги, члена молодіжної ОУН, якого 1941 року вбили чекісти. Освіту здобув у Івано-Франківському педагогічному інституті, філологічний факультет (1969-1973 роки), учитель української мови й літератури. Після закінчення вишу почав працювати в газеті "Прикарпатська Правда". Водночас ним зацікавилося КДБ і 4 квітня 1974 року провело обшук у помешканні письменника, сподіваючись знайти антирадянські твори. 1974-го переїхав до Львова, де весь час ходив із валізою власних рукописних творів, через що отримав прізвисько "Юрко-чемодан". Працював вантажником, художником-оформлювачем, а згодом також займався фарцуванням та свого роду сутенерством, супроводжуючи повій, які йшли "на діло", щоб у такий спосіб вивчити їхній побут. У двадцятип'ятирічному віці проходив військову службу в армії, де працював у штабі. 1978 року написав поему "Арканум" та оповідання "Ги-ги-ги", знову ж таки привернувши увагу працівників КДБ.

1987- 1991 - режисер Львівського естрадного театру "Не журись!", для якого писав сценарії вистав та пісенні тексти. Окрім того, брав участь у театрі "Не журись!" і як комедійний актор. У 1990 покинув театр і разом зі Стефком Оробцем створив "Кабарет Юрця і Стефця". Також кабаретні замальовки Винничука ставилися на сцені молодіжного фестивалю "Вивих", що проходив двічі - у 1990 та 1992 роках.

2012 року Юрій Винничук взяв участь у бурлескному проекті Ореста Лютого "Лагідна українізація". Під час одного з виступів письменник піднявся з зали на сцену і почав читати свій вірш під назвою "Колискова", який розповідає про сни політиків. За рік до початку Євромайдану часопис "Український тиждень" замовив у Винничука невеличкий сатиричний текст і автор написав трагікомічну п'єсу на одну дію - "Останній Бункер" (2013), що розповідає про втечу Януковича та захоплення народом Межигір'я, його резиденції.

У 1991-1994 роках займав посаду редактора відділу містики та сенсацій у газеті "Post-Поступ". Зокрема, 1993 року на сторінках газети "Post-Поступ" Винничук розкритикував новий журнал "Літературно-Науковий Вісник" за привласнення назви "ЛНВ" - часопису, що виходив у 1898-1932 роках. Згодом Степан Пінчук, головний редактор журналу, подав на Винничука до суду, звинувативши його в тому, що стаття мала згубний вплив на подальшу долю журналу, публікацію якого довелося призупинити. Суд прийняв рішення на користь позивача та змусив Винничука виплачувати моральне відшкодування.

У 1995-1998 роках Винничук працював головним редактором еротичної газети "Гульвіса" (Львів), а у 1998-1999 роках займав посаду редактора відділу в газеті "Поступ", де, зокрема, почав використовувати псевдонім Юзьо Обсерватор, аби надалі уникнути можливих судових процесів. З 2006 року - головний редактор відновленої газети "Post-Поступ".

1997 року став членом Асоціації українських письменників, а 2004 року - віцепрезидентом цього об'єднання.

1990 року видав свою дебютну збірку поезій "Відображення", яка налічувала близько двадцяти сторінок. Наступна поетична збірка письменника - "Передчуття осені" - побачила світ аж 2010 року і мала повніший характер. Усі вірші автора написано до 1993 року, оскільки, на переконання самого Винничука, "поезія належить молодості, а хто пише після 35 - той впадає у глибокий маразм".

Окрім того, в 2011 році окремі вірші Юрія Винничука ввійшли до збірки "Ніч еротичної поезії", а 2012 року також і до перевидання - "Ніч еротичної поезії non-stop". 14 вересня 2012 року на сцені львівського театру "Вознесіння" відбулася "ніч еротичної поезії", де Винничук та інші автори протягом двох годин декламували свої твори перед публікою.

Для дитячої аудиторії Юрій Винничук зазвичай творить у жанрі літературної казки, однак дещо модифікованої, поєднаної з іншими жанрами. Серед найвідоміших дитячих книжок письменника: повість-казка "Місце для дракона" (1990), яка розповідає про травоїдного дракона Грицька, що зображений не жорстоким хижаком, а мрійником та романтиком; фантастична казка "Літопис від равлика" про добровільне перевтілення одного з персонажів на молюска, низку казок про двох друзів Чеберяйчиків, приміром казка "Метелик вивчає життя", яка знайомить нас із чарівною країною Вирій, де обоє друзів зустрічають метелика-одноденка, який має лиш одну добу, аби пізнати життя.

2005 року видавництво "А-ба-ба-га-ла-ма-га" видало ілюстровану дитячу книгу письменника "Історія одного поросятка", а у вересні 2018 року у цьому ж видавництві вийшла ще одна книжка автора - віршована казка "Цукровий півник".

Писати Винничук почав іще студентом Івано-Франківського педінституту, на самому початку 1970-х, але перші книжкові публікації з'явилися лише двадцять років по тому. Перші надруковані прозові твори Винничука з'явилися на початку 90-х, зокрема, у 1990 році вийшла друком його перша збірка прози "Спалах" (1990), куди окрім іншого увійшли повісті "Місце для Дракона" (1990) та "Королевич-машкара" (1990). Наступна збірка прози автора під назвою "Вікна застиглого часу" вийшла лише через десять років у 2001 році.

У 1991 році з'являється перша повість для дорослих - кримінальний детектив "Діви ночі", спочатку 1991 року в журналі "Дзвін", а згодом у 1992 році окремою книгою в київському видавництві "Український письменник". У 1992 році також з'явилася повість-антиутопія "Ласкаво просимо в Щуроград", дія якої відбувається на фоні реалій тоталітарного радянського режиму. Наступною повістю Винничука було "Житіє гаремноє", яке вийшло у 1992 і нібито базувалося на "справжніх" щоденниках Роксолани.

Першим романом автора стала "Мальва Ланда" (2000 журнальна публікація, 2003 окремою книгою). У 2005 вийшов романи "Весняні ігри в осінніх садах", а в 2010 - роман "Груші в тісті". Хоча сюжетно ці два твори й не мають нічого спільного, їх поєднує інше - те, що обидва містять автобіографічні елементи з життя Винничука. У романі "Груші в тісті" Винничук також приділив особливу увагу богемному життю Львова у 1970-80-ті роки, тема яка до того була дуже украй мало описана в українській літературі. У 2005 році за роман "Весняні ігри в осінніх садах" Винничук отримав свою першу літературну нагороду "Книга року Бі-Бі-Сі". 2012 року світ побачив роман "Танґо смерті", який приніс авторові другу літературну перемогу "Книгу року Бі-Бі-Сі".

2015 року вийшов роман "Аптекар", події якого відбуваються у Львові сімнадцятого століття та, зокрема, детально описує катівське ремесло. Роман отримав чимало схвальних відгуків, став фіналістом конкурсу Книга року Бі-Бі-Сі, проте поступився збірці оповідань Василя Махна.. У вересні 2018 року під-час Форуму видавців 2018 було представлено продовження "Аптекаря" - роман "Сестри крові".

2016 року вийшов авантюрний роман "Цензор снів", який розповідає "про польоти над Атлантикою і казино, красивими жінками і шпигунами, погонями і ранами, зрадою та любощами". 2017 року світ побачив роман "Лютеція", який описує деякі моменти із життя Івана Вагилевича.

2019 року була видана детективна повість під назвою "Нічний репортер", що розповідає про розслідування журналіста Марка Криловича у справі вбивства кандидата в президенти Львова у 1938 році.

Літературні містифікації (1980-ті - 1990-ті)

У 1980-х Винничук став відомим завдяки своїм літературним містифікаціям, що мали розголос, подібний до аналогічної творчості американського письменника Кліфорда Ірвіна, які він згодом описав як " намагання дати ляпаса тодішній системі, [створити] своєрідний протест". Зокрема він створив літературну містифікацію про сплюндрування Києва військами Батия 1240 року, що нібито були описані середньовічним ірландським поетом Ріанґабаром, який начебто був свідком тих подій та описав їх у вірші-ламентації "Плач над градом Кия". І вірш, і власне "середньовічного ірландського поета Ріанґабара" Винничук вигадав. Він опублікував свій "переклад вірша" з ірландської мови спочатку в газеті "Літературна Україна" (1982), а потім - у журналі "Жовтень" (1984, № 9). Містифікація виявилася настільки переконливою, що 1990 року згадка про Ріанґабара та його текст (як правдиву пам'ятку) потрапила до статті "Ірландська література" в Українській літературній енциклопедії.

Ще одна містифікація від Винничука - акровірш "Пісня світова" Анни Любовичівни, який він теж опублікував як знайдений текст XVII сторіччя. Винничук вперше опублікував свій "переклад" з польської мови в антології "Пісні Купідона: любовна поезія на Україні XVI - поч. XIX ст." (1984). Згодом цей вигаданий твір було включено, зокрема, до третього тому хрестоматії української літератури "Слово многоцінне" виданої у 2006 році.

Оскільки жоден науковець не запідозрив містифікації, згодом Винничук сам зізнався, що ці твори вигадані.

На початку 90-х Олександр Кривенко, який тоді обіймав посаду головного редактора часопису "PostПоступ", звернувся до Винничука з пропозицією створення скандальної публікації задля збільшення зацікавленості серед читачів. Винничук вирішив опублікувати "справжні" щоденники Роксолани під назвою "Житіє гаремноє". Автор вигадав цілу історію, як йому начебто вдалося віднайти щоденники турецької наложниці, а згодом і дружини шаха, і "описав те, чим займалася Роксолана в гаремі".

Нерозвинена містифікація помітна й у романі "Мальва Ланда", оскільки головна героїня могла вважатися прототипом російської радянської правозахисниці та члена Гельсінської групи Мальви Нойєвни Ланді. Окрім того, коли героїня роману видавала свою збірку поезій, її редактором став Остап Грицай, справжній український письменник та перекладач.

Одним із різновидів містифікацій Юрія Винничука - зазначення неправдивої інформації про джерела походження творів, які він переклав або впорядкував. Зокрема, письменник вказує, що взяв оповідання "Історія черепа" Ореста Авдиковського з часопису "Галицька Русь" за 1892 рік, а також приписує оповідання невідомого автора "Кімната привидів" до творів, що друкувались на сторінках часопису "Annales des sc. Psych" (1891).

Юрій Винничук також укладач антологій, зокрема, забутих авторів. За його словами: "Укладати антології - досить марудна справа, і, як бачите, ніхто не хоче тим займатися. Я ж шукаю тексти у старих газетах, журналах - і це цікаво, особливо, коли виявляю якогось абсолютно невідомого автора, абсолютно невідомий текст - це для мене найбільша приємність." Загалом, письменник упорядковує антології та збірки на таку тематику:

готика, фантастика, міфологія та демонологія ("Огненний змій", "Чорт зна що", "Міфи та легенди українців", "Книга Бестій" тощо);

казки ("Біблійні казки", "Зачароване місце: українська літературна казка", "Срібна книга казок: антологія української літературної казки XIX століття" тощо);

краєзнавство ("Кнайпи Львова", "Легенди Львова" тощо);

твори репресованих українських письменників ("Розіп'ята муза", "Невідоме Розстріляне Відродження", "Соловецький етап. Антологія" тощо).

Юрій Винничук розпочав свою літературну діяльність у 80-х та відразу влився в когорту письменників-нонконформістів, які протистояли радянській владі на літературній ниві [виправити стиль]. Письменник творить у найрізноманітніших художніх жанрах (роман, антиутопія, оповідання, п'єса, поезія тощо), а також пише публіцистику, містифікації, бібліографічні і краєзнавчі книжки, займається художнім перекладом. За словами Т. Кахановської та М. Назаренко: "Винничук - взагалі фігура настільки багатогранна, що може вважатися „сам-собі-літоб'єднанням"".

У своїй розвідці літературознавець Григорій Грабович відзначає Винничука як популяризатора Львова, а Я. Поліщук та І. Бондарь-Герещенко вважають творчість письменника органічною частиною постмодерної української літератури. У своїх творах Юрій Винничук дотримується авантюрного або детективного сюжету та зазвичай додає елементи гротеску, бурлеску, фантасмагорії, пародії, гумору, іронії, сарказму, стьобу, еротизму та містифікацій. Окрім того, письменниця Роксолана Харчук називає Винничука "батьком „чорного гумору" в українській літературі", а Павло Загребельний - "Геростратом української історії".

У квітні 2016 року журналіст львівського онлайн-журналу "Варіанти" Олег Хавич у своїй статті під заголовком "Кава з плагіатом", звинуватив Винничука у тому, що деякі частини краєзнавчої книжки "Таємниці львівської кави" (2001) запозичені з російськомовної книги Миколи Пучерова "Все о кофе" ( укр. Все про каву ), виданої 1987 року в київському академічному видавництві " Наукова думка". Хавич звинуватив Винничука у тому, що цілі абзаци роману "Таємниці львівської кави" нібито є перекладом з російської на українську мову з книги Пучєрова. У 2018 році у відповідь на ці звинувачення Винничук зазначив, що у книзі є запозичення лише кількох сторінок рецептів кави та інформації про вирощення кави, що мандрують з книжки до книжки різних авторів, які в першому виданні були позначені зірочкою, бо не належали авторові. В 2019 вийшло нове видання, яке відтворює зауваги першого про те, що ці сторінки були надані Львівською кавовою фабрикою.

У січні 2012 року набув розголосу опублікований наприкінці 2011 року Винничуком вірш "Убий піда...са", через який один з тодішніх депутатів Верховної Ради України від комуністів, Леонід Грач, звинуватив Винничука у поширенні порнографічного змісту та заклику до повалення чинного ладу в Україні. Згодом, через публікацію цього вірша, Грач подав на Винничука заяву до прокуратури, що багато оглядачів сприйняли як політичне переслідування тодішнім режимом.

Після публікації голови Українського інституту національної пам'яті (УІНП) Володимира В'ятровича 25 січня 2018 року у Facebook щодо підступності "русского міра", який вміє вербувати людей не лише силою примусу, тобто жорсткою силою, але й м'якою силою, заманюючи їх "симпатичним, вишуканим та респектабельним" російським культурним продуктом, як от книгами, піснями, чи фільмами, певна кількість проросійськи налаштованих користувачів в українському сегменті Facebook висловили своє незадоволення тезами В'ятровича. Водночас, значна кількість українських інтелектуалів та публічних осіб висловили свою підтримку позиції В'ятровича щодо підступності руского міра. Серед тих, хто підтримав позицію директора УІНП був і Винничук, який наприкінці січня 2018 року написав статтю-відповідь обвинувачам В'ятровича в інтернет-газеті "Збруч".

Розмірковуючи у своїй статті про залюбування-одержимість багатьох українців російською культурою, зокрема літературою, Винничук підкреслив вторинність російської культурної продукції й зокрема літератури, якщо той культурний продукт сприймати у контексті світової культури. Зокрема, як приклад вторинності російської літератури Винничук навів приклади плагіату таких відомих російських літераторів як Олександр Пушкін чи Михайло Булгаков. Винничук підкреслив, що "чимало класичних віршів Пушкіна, в тому числі „Лист Тетяни", - це переспіви з французької" та що "[він] ніколи Булгаковим не захоплювався з тієї простої причини, що мав значно ширші читацькі обрії, ніж ті, хто читали тільки українською та російською. Людина, начитана у світовій літературі, легко побачить всю вторинність роману „Майстер і Маргарита"".

Після інсценування вбивства Аркадія Бабченка у мережі з'явився так званий Список 47, який перелічує людей, яким начебто загрожує смерть від рук кілера. Серед цих людей фігурувало й ім'я Юрія Винничука. Письменник прокоментував цю подію такими словами: "Мова не йде про те, щоб знищити всіх 47 людей, які є в цьому списку. Думаю, просто накидали імена, загибель яких викликала б якийсь резонанс. Очевидно, що всіх 47 осіб знищувати не збиралися. Йшлося про кількох людей. Можна собі уявити, якби замочили трьох-чотирьох, який би кіпіш піднявся. Усі почали б говорити, що держава нічого не контролює, почалася б абсолютна паніка".

Живе у містечку Винники, що розташоване за шість кілометрів на схід від Львова. Одружений з понад на двадцять років молодшою дружиною Мирославою (1976 р.н.). Виховує сина, який має подвійне ім'я Олесь-Лук'ян (2004 р.н.).

Повісті/романи

"Місце для дракона" (1990) - повість // вперше з'явилася у 1990 році збірці "Спалах", окремою книгою: Львів: Піраміда (2002)

"Королевич-машкара" (1990) - повість // вперше з'явилася у 1990 році у збірці "Спалах"

"" (1991) - повість // вперше з'явилася у 1991 році у журналі "Дзвін", окремою книгою: Київ: Український письменник (1992)

"Ласкаво просимо в Щуроград" (1992) - повість // вперше з'явилася у 1992 році у журналі "Сучасність", окремою книгою: ?

"Житіє гаремноє" (1992) - повість // вперше з'явилася у 1992 році у газеті "Post-Поступ", окремою книгою: Львів: Піраміда (1996)

"Мальва Ланда" (2000) // вперше з'явилася у 2000 році у журналі "Сучасність", окремою книгою: Львів: Піраміда (2003)

"Весняні ігри в осінніх садах" (2005, Львів: Піраміда)

"Груші в тісті" (2010, Львів: Піраміда)

"Танґо смерті" (2012, Харків: Фоліо)

"Аптекар" (2015, Харків: Фоліо)

"Цензор снів" (2016, Харків: Фоліо)

"Лютеція" (2017, Харків: Фоліо)

"Сестри крові" (вересень 2018, Харків: Фоліо) (прим.:продовження до роману "Аптекар")

"Нічний репортер" (квітень 2019, Харків: Фоліо)

"Відображення" (1990), збірка віршів.

"Передчуття осені" (2010), збірка віршів написаних у 1970-1993 рр.

Збірки оповідань

"Спалах" (1990),

"Вікна застиглого часу" (2001),

"Ги-ги-и" (2007), оповідання у жанрі чорного гумору

"Арканум" (2019)

Краєзнавчі книги

"Легенди Львова" (1999)

"Кнайпи Львова" (2000),

"Таємниці львівської кави" (2001),

"Таємниці львівської горілки" (2006),

Енциклопедії

"Книга бестій" (2003), міфологічна енциклопедія (серія "Юрій Винничук презентує: Мітольогія")

"Чорт зна що" (2004), міфологічна енциклопедія (серія "Юрій Винничук презентує: Мітольогія")

"Галицька кухня" (2004), кулінарна енциклопедія

Дитячі книги

"Гопля і Піпля" (2008)

Серія "Казкова скарбниця" (з 2002; 3 книжки у серії),

"Історія одного поросятка" (2005)

"Балакуче яблучко та інші історії" (2016)

"Метелик вивчає життя" (2016)

"Перекладенець" (2016)

"Лежень" (2016)

"Чеберяйчики Гопля і Піпля" (2016)

"Казки зі Львова" (2017)

"Чудернацькі казки" (2017)

"Казки веселі і сумні" (2018)

"Цукровий півник" (вересень 2018), віршована казка

"Останній Бункер" (2013), трагікомедія на одну дію

"Дракон", поставлена на сцені львівського театру "МЕТА"

"Огненний змій: антологія української фантастики XIX століття" (1989, перевидання 2006 має назву "Огняний змій"), укладач

"Нічний привид: антологія української готичної прози ХІХ століття" (2001, перевидання 2007), укладач

"Потойбічне": Українська ґотична проза ХХ ст (2005), укладач

"Біблійні казки" (2005), укладач

"Розбійницькі скарби: казки про розбійників" (2006), укладач

"Зачароване місце: українська літературна казка" (2006), укладач

"Антологія української фантастики ХІХ-ХХ ст" (2015), укладач (перевидання 2017)

Серія "Юрій Винничук презентує" у видавництві Піраміда, серія книг різних жанрів

2001 р. Львівський Шерлок Голмс: детективні оповіді (прим.: упорядники Юрій Охріменко, Борис Корпан та Наталя Космолінська; автори: Адам Стодор та Вільгельм Раорт)

2001 р. Духи старого Львова (прим.: автор Стефан Грабінський, переклад з польської: Мирослава Трофимука та ін.))

2001 р. Нічний гість: моторошні оповіді (прим.: упорядник: Юрій Винничук)

2001 р. Колекція пристрастей (прим.: автор Наталка Сняданко)

2002 р. Клуб комісара Бонця: кримінальні загадки (прим.: автор: невідомий; редактор: Юрій Винничук; переклад з польської: Лариса Андрієвська)

2002 р. На щербатім львівськім бруці (прим.: автор Мечислав Опалек, переклад з польської: Лариса Андрієвська)

2003 р. Смерть виповзає з підвалів (прим.: автор Юрій Винничук під псевдонімом Ярина Джурик)

2003 р. Герой передмістя (прим.: автор: Іван Керницький)

2008 р. Сороміцькі оповідки (прим.: упорядник: Юрій Винничук та Володимир Гнатюк)

2008 р. Гопля і Піпля (прим.: автор Юрій Винничук)

2009-2010 рр. "Легенди Львова" - (прим.: автор Юрій Винничук)

2010 р. Легенди Львова. Книга перша - вперше видна 1999 року у видавництві Сполом

2009 р. Легенди Львова. Книга друга

2004 - "Мальва Ланда" (озвучив Роман Семисал)

2006 - "Книга бестій" (озвучив Ігор Мурашко);

2010 - "Груші в тісті" (озвучив Віктор Власенко);

2011 - "Весняні ігри в осінніх садах" (видавництво "Наш Формат"; озвучка - народний артист України Олексій Богданович, продюсування - Сергій Куцан, звукорежисура - Володимир Муляр);

2013 - "Вікна застиглого часу";

2016 - "Аптекар" (озвучила Галина Шумська);

2016 - "Місце для дракона" (озвучила Катерина Шестакова);

2019 - "Весняні ігри в осінніх садах" (озвучив Олександр Рудько для аудіокнигарні "АБУК").

Автор перекладів з англійської, німецької, валлійської, російської, чеської, польської та хорватської.

Ірландська середньовічна лірика / [З давньоірл. переклав Юрій Винничук] // Всесвіт. - 1992. - № 3-4.

Богуміл Грабал. Барон Мюнгавзен. Переклад з чеської: Юрій Винничук. Київ, видавництво "Класика", 2002.

Богуміл Грабал. "Вар'яти" (Вибрана проза). Переклад з чеської: Юрій Винничук. Львів, ВНТЛ-Класика, 2003. 184 стор. ISBN 966-7493-48-2 (Класика)

Філіп Давид. "Місячна карета". Переклад з сербської: Юрій Винничук // "Антологія сербської постмодерної фантастики". Львів: "Піраміда", 2004. 300 стор.: С. 92-101. ISBN 978-98522-07-9

Богуміл Грабал. "Я обслуговував англійського короля". Переклад з чеської: Юрій Винничук. Київ: А-ба-ба-га-ла-ма-га. 2009. 240 стор. ISBN 978-966-7047-87-0

Еріх Марія Ремарк. "Життя у позику". Переклад з німецької: Рома Попелюк та Юрій Винничук. Львів, ТзОВ "Експрес Медіа Принт". 2014. 194. ISBN відсутнє

Також перекладав коротку прозу таких авторів як: Григорій Данилевський ("Біс на вечорницях", "Життя через сторіччя"), Стефан Ґрабінський ("Чад"), Микола Костомаров ("Дитяча могила"), Юрко Юрченко ("Журавель"), Іван Борозна ("Золота гора, або Я тебе вирятую"), Орест Сомів ("Київські відьми"), Михайло Чайковський ("Могила"), Володимир Росковшенко ("Шапка", "Орендатор"), Зоран Ферич ("Полапка Волта Діснея"), Богуміл Грабал ("Чи не бажаєте побачити Злату Прагу?").

2004 року з'явилась короткометражна стрічка, знята за мотивами оповідання "Граната на двох" - "Трагічне кохання до зрадливої Нуськи". 2007 року знято двосерійний телефільм "" за однойменною повістю Винничука. За однойменними казками письменника знято короткометражні анімаційні короткометражні фільми: "Історія одного Поросятка" (1994), "Як метелик вивчав життя" (1997) та (2013).

У 2020 році від режисера Тараса Ткаченка у прокат має вийти повнометражний художній фільм "Діви ночі" за однойменною повістю Винничука.

↑ Винничук Юрій Павлович Енциклопедія сучасної України : у 30 т / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ, Координаційне бюро енциклопедії сучасної України НАН України. - К., 2003-2019. - ISBN 944-02-3354-X.

Віктор Паюк переклав мовою есперанто оповідання "Вишиваний світ" (La Espero (Швеція), 10, 2005) та "Острів Зиз" (La Kancerkliniko (Франція), 119, 2006)

Юрій Винничук: "Кожна нація творить свої міфи"// Телекритика, 02.10.2009 (передрук з видання Ostro.org)

Юрко-чемодан, щоденники Роксолани і 300 коханок: у "Карпатському просторі" Юрій Винничук розвінчував міфи. kurs.if.ua. 5 травня 2018. Архів оригіналу за 2 грудня 2018.

Легендарний "Вивих" у Львові | Розмова з творцями фестивалю. Архів оригіналу за 2 серпень 2018.

Олег Снітовський (25 червня 2016). Юрій Винничук, письменник. Укрінформ. Архів оригіналу за 3 серпень 2018.

Костянтин Родик (15 липня 2015). Нічні діви не старіють. Україна молода. Архів оригіналу за 15 квітень 2018.

Костянтин Родик (18 серпня 2015). Сексо-політологія масової свідомості. Україна молода. Архів оригіналу за 12 лютого 2018.

Ірина Ковбаса. Містифікатор Винничук - Літакцент, 25 червня 2009

Ірландська література // Дзеверін, Ігор (1988-1995). Українська літературна енциклопедія. [в 3 т.] Київ: Головна редакція УРЕ. 536 стор. + 576 стор. + 496 стор. (html-версія словника). Том 2: с. 331-332

Danylyuk, Myroslavа. Provokace a mystifikace v tvorbě Jurije Vynnyčuka. Praha, 2012. Bakalářská práce. Univerzita Karlova v Praze. Vedoucí práce Mgr. Tereza Chlaňová, Ph.D] 52 p: 24-25 (чеськ.)

Lis-Markiewicz, Przemysław (20 січ. 2018 р.). ЮРІЙ ВИННИЧУК ЯК УПОРЯДНИК УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРНОЇ СПАДЩИНИ. Studia Ukrainica Posnaniensia 6 (0): 225-234. doi:10.14746/sup.2018.6.27 - через pressto.amu.edu.pl.

Чернюк, С. Л. (21 лип. 2016 р.). КОМУНІКАЦІЙНА РИЗОМАТИКА РОМАНУ Ю. ВИННИЧУКА "АПТЕКАР". Наукові праці. Філологія. Літературознавство 276 (264) - через litstudies.chdu.edu.ua.

Ціхоцький, Іван; Боросовська, Ілона (2018-10-02). СТАРОЛЬВІВСЬКА БЕЛЕТРИСТИКА ЮРІЯ ВИННИЧУКА: АВТОРСЬКА КОНЦЕПЦІЯ МОВНОГО ІСТОРИЗМУ (НА МАТЕРІАЛІ РОМАНУ "АПТЕКАР"). Вісник Львівського університету. Серія філологічна (uk) 0 (68). ISSN 2078-5534. doi:10.30970/vpl.2108.68.8901.

До письменника прийшла міліція - через вірш "Убий під***аса". УП. 23 січня 2012. Архів оригіналу за 12 січень 2018.

Statement on the political persecution of the Ukrainian writer, Yuri Vynnychuk. Ukrainian PEN-Center. 25 січня 2012. (англ.)

Alexander J. Motyl. Ukraine's Orange Blues - Media Censorship and Controlling Freedom in Ukraine // Association of Ukrainians in Great Britain, 02.02.12. (англ.)

Юрій Вининчук. Антологія української готичної прози у 2-х томах. Упорядник: Юрій Винничук. Харків: Фоліо, 2014. 604 с. ISBN 978-966-03-6944-3 (том I); 620 стор ISBN 978-966-03-6945-0 (том II); ISBN 978-966-03-6943-6 (обидва томи).

↑ Петро Птаха.Винничук як торгова марка. ПІРАМІДА - Поступ, 14-15 ЛИПНЯ 2001 року

Винничук отримав відзнаку читачів польської премії Angelus. www.chytomo.com (uk). 2019-10-21.

# data[].attributes.attachment_link.title
Винничук Юрій Павлович

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрко Винничук Ім'я при народженні Винничук Юрій Павлович Псевдо Юзьо Обсерватор, Тиберія Шпака, Аліна Джурик, Ярина Джурик, Ван Ян Мен, Макс Гамбургер, Ізидор Павв, Лизунчак,[1] Рома Попелюк Народився 18 березня 1952 (67 років) Станиславів Громадянство (підданство) СРСР Україна Діяльність журналіст, письменник, редактор, перекладач Alma mater Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника Мова творів українська Жанр детективний історичний пригодницький еротичний Magnum opus Танґо смерті Премії Винничук Юрій Павлович на Вікісховищі Висловлювання у Вікіцитатах Розпочав літературну діяльність у 1970-х роках з написання поетичних творів.

# data[].attributes.headline
Народився 18 бер

# data[].attributes.body
Народився 18 березня 1952 року в місті Станіславі. Батьки письменника волиняни: батько родом із села Бережанка на Лановеччині, мати — із села Малі Фільварки (зараз Підлісне) неподалік Кременця. Під час Другої світової війни батько входив до загону мельниківця Андрія Яворенка[7]. Згодом до цього ж загону приєднався й дідусь Юрія з материного боку Лук'ян Сапіга, якого мельниківці визволили з Кременецької в'язниці.[8]

Письменник має ім'я свого дядька Юрія Сапіги, члена молодіжної ОУН, якого 1941 року вбили чекісти[9].

Освіту здобув у Івано-Франківському педагогічному інституті, філологічний факультет (1969—1973 роки), учитель української мови й літератури.

Після закінчення вишу почав працювати в газеті «Прикарпатська Правда». Водночас ним зацікавилося КДБ і 4 квітня 1974 року провело обшук у помешканні письменника, сподіваючись знайти антирадянські твори[10]. 1974-го переїхав до Львова, де весь час ходив із валізою власних рукописних творів, через що отримав прізвисько «Юрко-чемодан»[11]. Працював вантажником, художником-оформлювачем, а згодом також займався фарцуванням та свого роду сутенерством, супроводжуючи повій, які йшли «на діло», щоб у такий спосіб вивчити їхній побут[10].

У двадцятип'ятирічному віці проходив військову службу в армії, де працював у штабі.[12] 1978 року написав поему «Арканум» та оповідання «Ги-ги-ги», знову ж таки привернувши увагу працівників КДБ.[13]

# data[].attributes.headline
Послухати онлайн кни

# data[].attributes.body
Послухати онлайн книгу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СКОРОЧЕНА КНИГА

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Винничук - Місце для дракона | СКОРОЧЕНА КНИГА

# data[].attributes.headline
Подивитися презентац

# data[].attributes.body
Подивитися презентацію

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Винничук «Місце для дракона». Презентація

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейле

# data[].attributes.body
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до книги "Місце для дракона" Ю.Винничук

# data[].attributes.headline
Прочитати онлайн книгу

# data[].attributes.subject
Прочитати онлайн книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Повість-казка

Не від того я помру,

Що на світі буде война.

А від того, що вона

Мого вірша не достойна.

Ярослав Довган

РОЗДІЛ І

1

У вікні дзижчала муха, і нудотливе оте дзижчання навівало сон, так само, як і порипування віконниць од непомітного вітру. Спекотливий полудень порозморював усе довкола, жовтою від пилюги і сонця вуличкою пленталася баба Дрімота і мак розсипала - куди мак сипне, там усе й засне, а по нивах недожатих блукала Полудниця із серпом і пильнувала, чи не зостався який сміливець на полі у полудень дожинати, але не було нікого, бо добре відомо, що від Полудниці нічим не відкупишся і не відмолишся - махне серпом по шиї, та й край. Попід парканами дрімали коти, собаки, свині й кози впереміш, наче одна родина, позаривалися в порох кури, навіть метелики непорушно застигли на квітах, мов одинокі пелюстини.

Князь люботинський куняв у кріслі, заколисаний мушиним дзижчанням, у сни занурений, наче у мутну, теплу воду, і снилися йому війни, переможні походи, руїни здобутих фортець, довгі вервечки полонених. Були це особливі сни, бо з'являлися вони лише в полудень, а вночі ніколи й, тому-то він із такою шанобою до них ставився, що навіть оголосив по всьому князівству наказ, щоб ані одна душа не важилася в полудень потривожити його супокій. Небавом навіть собаки призвичаїлися до нового розпорядку, хоч, правда, кількоро вже поплатилося життям за те, що о тій святій порі дозволили собі продерти горлянку.

Відколи князь посів батькові володіння, запанувало на люботинських землях небувале затишшя. Лицарі, які були, сиділи по своїх добрах та й наливалися тлущем, якось самі собою відійшли в забуття турнії, а якби й збрело князеві затіяти щось таке, то невідомо, що б з цього вийшло, бо лицарі, не тримаючи тривалий час у руках ні меча, ні списа, тільки посміховсько із себе зробили б. Сусіди перестали зазіхати на спірні прикордонні села й містечка, хоча раніше затівалися баталії навіть через задрипаного хутора чи старого вітряка, якого хтось на межі поставив. Ніхто ні в кого не викрадав доньки, нікому жита не толочив від час ловів. Потроху оця сумирність передавалася й міщанам та селянам, ба навіть бурсаки втихомирились і не влаштовували колотнеч на ярмарках та міських ринках.

Спокій і затишок запанували в князівстві, и полудень став богом, якому хоч і молилися, проте жертву приносили зовсім маленьку, майже непомітну жертву, а в нагороду здобули нудьгу, котра, мов іржа меч, пороз'їдала душі люботинців, а що ті одвикли боронитися, запанувала вона безроздільно, викликаючи неймовірну лінь та розмореність. Здавалося, всі люботинці тільки для того й живуть, щоб виспатись, і якщо не закинули вони ще своїх ремесел та господарок, то тільки тому, що, не забезпечивши здорової їжі, не мали вони й здорового сну. І коли якийсь чужинець заїжджав у ті краї, то навіть сонце над Люботином здавалося йому куди вгодованішим і ситнішим, ніж на батьківщині.

Раніше князь утримував невелике військо, та, оскільки не було війн і воно влітало йому в дзвінкий гріш, розпустив його. Тоді як батько провів життя своє верхи на коні в безконечних походах і тільки мріяв про спокій, князь, навпаки, аж переситився спокоєм. Деколи його опановувало бажання струсити з себе оту сонливість і бездіяльність, кидався щось робити - затіє, було, собор будувати, вже й підвалини закладуть, та раптом махне рукою й більше не з'являється на будові, а майстри розповзуться по домівках, і ніхто потім про собор не згадує.

З літами одступав сон від нього, а натомість сповзалися лихі тривоги, прокрадалися в груди сухі й сичали під горлом, як люті вужі. Безсоння зривало вночі його з ліжка і змушувало блукати, наче сновиду чи привида, лункими покоями замку, і кроки його викликали моторош у сторожі.

У князя була донька - прекрасна Настасія. Прийшла їй пора до вінця ставати, але за давнім звичаєм прихильність князівни здобувалася в турніях чи військових походах. Наречений мусив бути героєм. Та де його взяти в князівстві, котре як не спить, то дрімає? Нема війн, нема розбійників, не з'являються ані злі чаклуни, ані людожери, кудись поділися страшні бататоголові дракони. Звідки візьметься геройство? Чого доброго, князівна задівується, і князь не матиме спадкоємця, розпадеться держава, яку з таким трудом клеїли докупи його пращури. Ось вони осудливо зиркають на нього із портретів, і ніде сховатися йому від їхніх поглядів, які пропікають, наче залізо розпечене. Далебі, вже пора діяти, не має він права зволікати, інакше проклянуть його й духи предків, і наступні покоління.

Ці тривожні думки проникли в його сон і вирвали звідти, ще пробував заколисати себе сонливими хвилями, навмисно й очей не розплющував, але даремно. Звівся на ноги й рішучим кроком попрямував до дверей. Сторожа дрімала, епершись на галябарди.

- Дідько б вас побрав! Отак ви вартуєте свого пана? Швидко мені воєводу сюди!

Прибіг захеканий воєвода. Став перед князем, вибалушивши здивовані очі та кривлячи рота в гамованому позіханні.

- Слухайте сюди, - сказав князь. - Так далі не піде. Ми котимося в прірву, - тут він зробив паузу, щоб заспаний воєвода встиг перетравити сказане. - До чого дійшли вже? Я доньку заміж не годен видати. За кого її віддам? Де герої? Де лицарі, уславлені подвигами? Га? Я вас питаю!

Воєвода роззявив було рота, проте тільки для того, щоб випустити на волю "ги-и-и-х", бо голова його, ще не освіжіла після сну, не могла ніяк второпати, що від нього хоче князь.

- Мовчите? Отож-бо. А чи задумувалися ви коли-небудь, на якого біса вас тримаю і гроші плачу? Ви ж воєвода, так? А де ваше військо?

- Та ви ж самі казали...

- Знаю! То були інші часи. Сусіди, гадаєте, не пронюхали, що військо наше ропущене? Може, вже й міркують собі, з якого боку лучче ударити... Але чому це мене хвилює, а не вас - воєводу? Даю два тижні. За цей час хочу бачити тисячу вояків. Зберіть, озбройте і починайте муштрувати. Далі. Всі сторожові вежі й прикордонні фортеці обновіть і підправте як слід, обсадіть залогами. Далі. Відправте надійних людей збирати данину. Що за чорт? Восьмий рік мої підвладні й мідяка не платять! Зберіть з них за всі роки, а як хто опиратиметься - в Чорну вежу. Без балачки. Доста панькатися. Оголосіть по всьому краю, що від дня святого Онуфрія запроваджуються турнії. Мій старий закон, який забороняв герці між лицарями, скасовую. Все зрозуміло?

- Та зрозуміло, - зітхнув воєвода. - Мені зрозуміло, а як іншим? Ну, оголошу набір до війська. Гадаєте, підуть? За ті пару талярів? Та кожен колишній вояк уже так з вухами в господарство заліз, що тою мізерією його не спокусиш. Він оно збіжжя вивезе до Чехії, то заробе стілько, що, дивись, і сам зможе військо набирати.

- А ви присилуйте.

- Добре сказати - присилуйте. Чим присилую? Оцими двома руками? Хіба сторожу вашу познімати. Та й те, скільки тої сторожі? Селюхи іно за ціпи візьмуться - розбіжиться ваша сторожа, як курчата перед шулікою.

- Що ви верзете? А закон? Я встановлював закони чи мої діди? Хіба насміляться вони піти проти закону?

- Е-е, ваша милість, тут ви трошки той... Самі ж, вибачайте, начхали на закон. А ваші підвладні з вас-таки приклад і взяли... Та хоч би й закон. Що з нього? Хіба за часів вашого татуня, царство їм, не гнали батогами людей до війська, не посилали вояків данину збирати, не садили у в'язниці? А був же закон! Але тоді хоч було чим той закон підтримувати. А нині залишились я та ви. Хіба удвох і підем данину збирати. Ну, ще тих бомків з-за дверей візьмеш. Лицарі, що за ці роки зібрали по своїх добрах, то те й пробенкетували.

Князь нічого нового для себе не почув, але тому, що не раз і сам про те все мислив, стало на душі гірко й похмуро.

- То що порадите? - спитав.

- Не хтів я раніше казати, поки ще всього не перевірив, та, здається, господь змилостивився над нами.

- Ви про що?

- Пригнався днями до мене побережник. І знаєте, яку новину приніс? Каже, бачив дракона.

- Та йдіть!

- Каже, біля Бистриці.

- Справжнього дракона?

- Ну та справжнього. З крилами. Все як має бути. Вогонь видихає. Здоровий, каже, як гора.

- І де він живе?

- У тій самій печері, де жив той дракон, що його при вашому дідові забито було.

- Ти диви! Господи, чим я віддячу тобі за ласку твою? - вклякнув під образами й помолився, а як устав з колін, то радість світилася в його очах, а плечі розправилися, наче й не згорблювалися ніколи.

- Нині вранці я посилав людей, і вони підтвердили. На березі Бистриці бачили сліди драконові.

- Ну що ж, господи благослови. Розсилайте гінців. Так і оголосіть: хто переможе дракона - пошлюбить князівну і сяде на престолі. Бій з драконом - святе діло. Тут народ валом повалить. Проти цього лицарі не встоять. Я впевнений, що вони тільки-но цюю вість зачують, враз усі бенкети закинуть, за мечі візьмуться та жирок позганяють.

2

Дракон ще був зовсім молодий. Минуло вісім років, відколи він вилупився з яйця, що пролежало, може, із сотню літ у печері. Не було кому заопікуватися ним та навчити драконячого способу життя, бідолаха навіть не знав, чим повинен харчуватися, і їв собі травичку, листячко, різні там ягідки, дикі яблука й груші. Цілими днями просиджував у печері, тільки вночі виповзав на прогулянку, і через те ніхто й не підозрював про його існування. Але якось він серед ночі забрів до густелезного лісу, проблукав у ньому до світанку й, коли вже повертав назад, натрапив у гайку біля річки на чиюсь хатину, з-за хатини чулося лунке гупання. Дракон спинився й зацікавлено почав наслухати. Небавом затихло і з-за рогу вийшов старий чоловік, несучи оберемок дров. Дракона він помітив щойно тоді, як висипав дрова біля порога, і хоч оте чудовисько на ту пору було всього лиш завбільшки з вола, проте й цього виявилося достатньо, щоби чуб на голові в пустельника - скільки вже там було його - заворушився, мов трава схарапуджена.

Оце так і почалося їхнє знайомство. Дракон ще й говорити не вмів, був наче мала дитина. Та голову мав тямущу і досить хутко навчився говорити по-людськи. Вони бачилися мало не щодня, і минав їхній час у цікавих бесідах. Єдине, на що пустельник ніяк не хотів погодитись, це навчити дракона грамоти.

- Не драконове це діло, книги читати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Місце для дракона - Юрій Винничук, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Місце для дракона" (автор: Винничук Юрій Павлович). Читати повністю електронну книгу Юрій Винничук - Місце для дракона онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Біографія В. Дрозд

# data[].attributes.subject
Біографія В. Дрозд

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володи́мир Григо́рович Дрозд (, с. Петрушин, Чернігівський район, Чернігівська область - 23 жовтня 2003) - український письменник. Перший головний редактор журналу "Київ" (1983-1985). Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка (1992).

Чоловік української поетеси Ірини Жиленко.

Володимир Дрозд народився 25 серпня 1939 року в селі Петрушин на Чернігівщині.

Володимир Дрозд із перших кроків у літературі тяжіє до філософських узагальнень, фантастики та до соціально-правдивих тем. І відразу ж отримує заслін на оприлюднення своїх творів.

Володимир Дрозд двадцятирічним юнаком видав першу книжку новел та оповідань ("Люблю сині зорі", 1963) і одразу був прийнятий до Спілки письменників України. Розпочавши літературну працю як новеліст і продовжуючи друкувати новели, Дрозд поступово утверджується як автор повісті й роману.

"Син колгоспника з глухого поліського села" відразу після школи став журналістом у районній газеті, закінчив університет, доріс до відомого столичного письменника.

Був одружений з поетесою Іриною Жиленко.

Помер Володимир Дрозд 23 жовтня 2003 року в місті Києві, та похований на Байковому кладовищі.

Оповідання

Білий кінь Шептало (1969)

Три чарівні перлини (1981)

Крик птаха у сутінках (1982)

Музей живого письменника (1994)

Земля під копитами (1981)

Інна Сіверська, суддя (1985)

Злий дух. Із житієм. Пришестя (1999)

# data[].attributes.attachment_link.title
Дрозд Володимир Григорович

# data[].attributes.attachment_link.description
Володи́мир Григо́рович Дрозд (, с. Петрушин, Чернігівський район, Чернігівська область - 23 жовтня 2003) - український письменник. Перший головний редактор журналу "Київ" (1983-1985). Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка (1992). Чоловік української поетеси Ірини Жиленко. Володимир Дрозд народився 25 серпня 1939 року в селі Петрушин на Чернігівщині.

# data[].attributes.headline
Володимир Дрозд народився 25 серпня 1939 року в селі Петрушин на Чернігівщині.Володимир Дрозд із перших кроків у літературі тяжіє до філософських узагальнень, фантастики та до соціально-правдивих тем. І відразу ж отримує заслін на оприлюднення своїх творів.Володимир Дрозд двадцятирічним юнаком видав першу книжку новел та оповідань («Люблю сині зорі», 1963) і одразу був прийнятий до Спілки письменників України. Розпочавши літературну працю як новеліст і продовжуючи друкувати новели, Дрозд поступово утверджується як автор повісті й роману.«Син колгоспника з глухого поліського села» відразу після школи став журналістом у районній газеті, закінчив університет, доріс до відомого столичного письменника.Був одружений з поетесою Іриною Жиленко.Могила Володимира Дрозда на Байковому кладовищіПомер Володимир Дрозд 23 жовтня 2003 року в місті Києві, та похований на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.subject
Володимир Дрозд народився 25 серпня 1939 року в селі Петрушин на Чернігівщині.Володимир Дрозд із перших кроків у літературі тяжіє до філософських узагальнень, фантастики та до соціально-правдивих тем. І відразу ж отримує заслін на оприлюднення своїх творів.Володимир Дрозд двадцятирічним юнаком видав першу книжку новел та оповідань («Люблю сині зорі», 1963) і одразу був прийнятий до Спілки письменників України. Розпочавши літературну працю як новеліст і продовжуючи друкувати новели, Дрозд поступово утверджується як автор повісті й роману.«Син колгоспника з глухого поліського села» відразу після школи став журналістом у районній газеті, закінчив університет, доріс до відомого столичного письменника.Був одружений з поетесою Іриною Жиленко.Могила Володимира Дрозда на Байковому кладовищіПомер Володимир Дрозд 23 жовтня 2003 року в місті Києві, та похований на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.headline
Прочитати онлайнг кн

# data[].attributes.body
Прочитати онлайнг книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"...сутеніє; раптом

на галявині - кінь - самотній".

Р. М. Рільке

Босий підпасок тягнув через бригадне дворище батіг - зимно блискало дротяне охвістя. Шепталові зсудомило спину: якось повесні він задрімав у приводі, підпасок дошкульно хльоснув, дротинки порвали шкіру, ранка, вподобана ґедзями, досі не гоїлася. Хлопчак наблизився до загорожі і хвацько стрельнув батогом, аж луна прокотилась од клуні, що на краю села, та сивою гадючкою повисла курява. Коні, гризучи й штовхаючи одне одного, сахнулись од пострілу в куток. Тією живою, наполоханою хвилею Шептала зім'яло, притисло до жердин; гостро тхнуло потом, він гидливо підібрав губи та весь зіщулився - змалку ненавидів табун, гурт і в загорожі, і на пасовиську волів бути сам. Спершу бригадні коні глузували з того, далі звикли й самі почали обходити Шептала. Хлопчик наблизився до конюшні, зазирнув у темну ополонку дверей:

- Дядьку Степане! Казав завфермою, щоб ви до привода конячину прислали. Бо назавтра свиням зелені нема.

Шептало нашорошив вуха. Неприємна, знайома млявість - провісниця всіляких прикростей - закрадалася в груди. Сьогодні суботній вечір, роботу скінчили раніше, і він насолоджувався спокоєм та тішив себе надією на завтрашній відпочинок. Звісно, якщо вранці не поженуть до міста. Але він сподівається на Степанову добрість. З конюхом у нього особливі стосунки. Інші коні це відчувають, тому й недолюблюють Шептала. Степан ніколи не б'є його, хіба ненароком у гурті зачепить пугою чи про стороннє око стьобне. Ніколи не посилає на важку роботу, якщо є кого іншого послати. Бо він, Шептало, кінь особливий, кінь білий, а коли й попав у це бригадне стовпище, то завдяки злому випадку, химерам долі. Справжнє місце йому не тут, хтозна, де він може опинитися завтра. І Степан це розуміє. Степан що: маленький чоловічок, навіть не білий, а якийсь землисто-сірий, з брудними, корявими ручиськами. Але навіть він своїм приземленим розумом тямкує тимчасовість своєї влади над Шепталом.

Коні заспокоїлися, розбрелися по загороді. Шептало знову лишився сам. У дверях з'явився Степан, спинився на порозі, пильно дивився на коней; від того погляду млявість обняла груди і покотилася до колін, що зрадливо затремтіли. Шептало вперше пошкодував, що опинився на видноті. Хотілося проштовхатися в середину табуна, загубитися між ребристих кінських тіл. Він удав, що не помічає конюха, схилив голову до прив'ялої трави.

"На мене вкаже, обов'язково на мене",- думав полохливо, про всяк випадок, щоб прикрість не була несподіваною, хоч певно знав, що Степан його не потривожить.

- Шептала візьмеш,- сказав конюх хлопчакові. - Тільки зачекай, напою.

Білий кінь підвів голову І жалібно глянув на Степана великими водянистими очима. Привабливість теплого надвечір'я мертвіла, опадала, як зжовклий лист під буйним поривом осіннього вітру. Думка про роботу забарвлювала все в темні, холодні тони. Серед усіх робіт він найбільше недолюблював крутити привід і їздити до міста, хоч інші коні вважали це найлегшим. Цілісінький день, до темряви, ходити по колу, топтати власні сліди - в цім було щось принизливе. А ще принизливіше котити заставленого корзинами та бідонами воза серединою ранкової міської вулиці - колеса торохкотять по бруківці, торохкотять бідони, хитаються корзини, кудкудакають кури, ґелґочуть гуси. Навколо ж стільки святково вбраного народу, стільки коней із сусідніх сіл, і всі бачать сором його, білого коня. Коли вже бути відвертим до кінця, то він соромився упряжі, соромився становища робочої худобини, яку вільно запрягати, поганяти, стьобати батогом кожному Степанові... Хоч і випадали хвилини, коли він у своєму приниженні гостро, солодко звеличувався (його, білого коня, загнуздано, заковано в хомут, поставлено під дугу; хай буде соромно людям, які те вчинили), але це була надто коротка 1 безперспективна втіха.

Шептало старанно, щоб не виказати засмучення Степановим рішенням, жував скошену вранці траву, між якою хоч і попадались його улюблені кошошинкн, але зараз здавалися прісними. "Я на базар завтра не поїду, та й не переробився вдень, обурини возив. Інші, ледь розвидніться, до міста почимчикують, дати перепочинок треба..."- міркував Шептало, і в кінських очах поволі випогоджувалось. Йому кортіло будь-що виправдати Степана, довести, що той не мав кого послати у привід і лише через безвихідь потривожив Шептала. Так було легше - через гірку безнадію перекидався місточок. А може, конюх боїться, що ніхто з коней, окрім нього, не встигне до ночі порізати зелень і свині лишаться завтра голодні? Мабуть, саме так. Вони, люди, знають: на Шептала можна покластися. Такий покірний і роботящий, тільки віжок торкнись, уже чує, вже розуміє, підганяти не доводиться. Він свого досяг, зумів прикинутися; вони повірили - хіба не має пишатися своїм розумом і витримкою? Ще коли його, молодого й гордого, вперше осідлали, ганяли по царині до сьомого поту, хльоскали до кривавих рубців на боках і привели в загін геть вимочаленого, знесиленого, інстинкт білого коня підказав йому, що рано чи пізно люди зломлять його. Супроти вітру довго не пробіжиш, і розумніше до часу прикинутися скореним, лишившись у душі вільним, аніж бути скореним насправжки. Перші роки упряжного життя він побоювавсь, аби люди не розгадали, що він тільки прикидається покірним, і рвав голоблі з останніх сил. До того ж краще тягти, не очікуючи на батіг, ніж ковтати принизливе підстьобування. В тій добровільній напрузі було щось від самостійності, від волі. Але тепер ніхто не сумнівався в його ретельності, і він іноді дозволяв собі стишувати крок, тягтися за червоними китицями конюшини на узбіччі дороги. Помітивши на дорожнім піску нетерпеливу тінь людини, докірливо косив оком, мовляв, ви ж мене знаєте, це я так, піджартовую, і спішно переходив на чвал.

Степан вийшов з конюшні, поцьвохкуючи довгим, наче гони спечного дня, батогом, відчинив ворота загорожі. Коні, боязко косячись на батіг, почовгали дворищем до бригадних воріт. Шептало, як завжди, перечекав, коли скінчиться тіснява в проході, і вийшов останній. З усього нинішнього життя чи не найважче гнітила його оця табунна, тричі на день подорож до колодязного корита. Вже багато років, відколи його забрано од матері, ніхто не питав Шептала,хоче він пити чи ні, а тільки відчиняли загорожу, хльоскали батогом і гнали вузенькими провулками, де од густої куряви було так само тісно та задушно, як і од пітних, гарячих кінських боків. З часом спрага почала нагадувати про себе перед загальним водопоєм. Води в кориті часто не вистачало; щоб не цідити крізь зуби іржаву каламуть, Шептало й собі змушений був штовхатись і лізти наперед, у тісняву, ніби звичайний кінь.

Хтось зачепив Шептала копитом - дві молоді кобилки затіяли посеред вулиці, за кілька кроків од Степана, жартівливу бійку. "Мало вас сьогодні ганяли,- злісно подумав білий кінь, відходячи вбік. - І як цей Степан терпить? Я навів би порядок. Водопій - то водопій, нічого витанцьовувати, ніби в цирку".

Взагалі, він ніколи не розумів обмеженості деяких коней, котрі прагнуть на кожнім кроці суперечити, огризатися, показувати свій характер. Ніби цим чогось досягнеш, крім батога. З сумовитою зверхністю спостерігав Шептало, як Степанів батіг розганяв в різні боки молодих кобилок; у цих вороних, сивих, гнідих, перистих так мало розуму, що просто дивуєшся. Особливо коли бачиш усе трохи збоку, як зараз. Скільки потрібно було днів тихої, непомітної боротьби, поки Степан змирився, що Шептало йде на водопій трохи збоку, трохи позаду, ніби він зовсім не бригадний, а сам по собі! Ні, він не бунтував, не ліз під батіг, а тільки відставав щодня на півголови, на півкроку і озирався на конюха, вкладаючи в той погляд увесь розум білого коня: мовляв, ти ж знаєш, я не підведу, я інакший, ніж вони, нас з тобою таких тільки двоє...

Червоне сонце опускається в роз'южену куряву, з-за лісу - краєчок грозово-синього хмаристого холоду. В глибині банькатих Шепталових очей - рожеве тремтіння, наче без підків ступає по кризі. Зате скільки незалежності в крутім вигині шиї, в густій гриві, у розміреному ритмі струнких ніг! Такі хвилини окуповують і безглузде кружляння в приводі, і сором міських ранків, і колотнечу навколо корита. Він забуває, що одразу після водопою на нього надінуть хомута й поведуть на ферму, а може, запряжуть ще й завтра, і позавтра, і кожного дня, до самої смерті. А коли здохне, люди здеруть шкуру і закопають під ліском. Якось він сам возив туди одного гнідого; з-під попони стриміли червоні кістки ніг, а слідом бігли голодні пси і жадібно облизувалися. Він усе забуває, окрім одного: тремтливої ілюзії волі та влади. Попереду клубком куряви котить табун, за табуном - Степан, а за кіньми і Степаном - він, Шептало. І можна досхочу тішитися уявою, що це він, білий кінь, жене до водопою і сірих, і вороних, і гнідих, і перистих. І Степана разом з ними, всесильного, милостивого й злого Степана, а сам ні від кого не залежить і нікому не кориться. Жовтаві соняхи перевисають через тини, од лісу віє прохолодою; вночі задощить, вони ночуватимуть у конюшні, а може, й у привід не запрягатимуть. Думки перестрибують, ніби плуг на розворотах, спокійні й приємні, як літній вечір після роботи. Страх провалюється все глибше, виколисана в стійлі довгими ночами ненависть розвіюється, і Шептало поглядає на конюха поблажливо: він не метатиметься Степанові за ті випадкові удари, без цього не можна, без цього ніякого порядку не було б серед коней. Солодке почуття прощення й солідарності з конюхом охоплює Шептала. Він піднімає голову і ласкаво, заклично ірже. Степан озирається і, ніби вперше помітивши Шепталову сваволю, люто блимає з-під рудих брів:

- Ах ти ж, ледаче зілля!

Батіг злітає в червонясте небо, довгий та в'юнкий, тонким дротяним охвістям безжально обвиває Шепталові спину й гостро впивається в тіло. Білий кінь з несподіванки високо підкидає задні ноги, спотикається на рівному місці і, полонений страхом, що виринає з глибини тіла та пирскає холодним потом, забуває всі недавні думки, кидається в гущу, в гарячі кінські тіла - гніді, вороні, перисті. А батіг наздоганяє білу спину, січе, жалить...

Образа була така несподівана, приголомшлива, глибока, що білий кінь не пам'ятав, як проминули довгу вулицю й розсипалися по піщаному косогору, нижче якого стримів колодязний журавель, а ще далі, за вищипаною гусячою цариною аж до самого лісу, стелилися луки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Білий кінь Шептало - Володимир Дрозд, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Білий кінь Шептало" (автор: Дрозд Володимир Григорович). Читати повністю електронну книгу Володимир Дрозд - Білий кінь Шептало онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейлер 

# data[].attributes.subject
Подивитися буктрейлер 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Влад Саклаков

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер "Білий кінь Шептало", В.Дрозд

# data[].attributes.headline
Послухати аудіокнигу

# data[].attributes.subject
Послухати аудіокнигу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Білий кінь Шептало" скорочено аудіокнига. Володимир Дрозд.

# data[].attributes.headline
Біографія Н. Бічуя

# data[].attributes.subject
Біографія Н. Бічуя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ні́на Леоні́дівна Бічуя́ ( 24 серпня 1937, Київ) - українська письменниця.

Народилася 24 серпня 1937 року в Києві. Нині мешкає у Львові.

Навчалась у львівській СШ № 5. Закінчила факультет журналістики Львівського університету. Займалася журналістською роботою. Працювала завлітом та модельєром Львівського театру юного глядача.

У 1989-1997 роках була редактором газети "Просвіта".

Ніна Бічуя є авторкою книг "Дрогобицький звіздар" (1970), "Повісті", "Квітень у човні" (1981), "Родовід", "Бенефіс", "Десять слів поета" (1986) та книжок для дітей - "Канікули в Світлогорську" (1967), "Шпага Славка Беркути" (1968; Видавництво Старого Лева, 2010), "Звичайний шкільний тиждень" (1973), "Яблуня і зернятко" (1983). Новели та повісті, перевидані у 2000-х роках, увійшли до книжок "Землі роменські", "Великі королівські лови" (Літературна агенція "Піраміда", 2011), "Три театральні повісті" (видавництво "Срібне слово", 2015).

Перекладає польську художню літературу українською мовою, зокрема твори Ольги Токарчук, Яцека Бохенського, Людвіка Єжи Керна, Єжи Ґротовського.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бічуя Ніна Леонідівна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ні́на Леоні́дівна Бічуя́ ( 24 серпня 1937, Київ) - українська письменниця. Народилася 24 серпня 1937 року в Києві. Нині мешкає у Львові. Навчалась у львівській СШ № 5. Закінчила факультет журналістики Львівського університету. Займалася журналістською роботою. Працювала завлітом та модельєром Львівського театру юного глядача. У 1989-1997 роках була редактором газети "Просвіта".

# data[].attributes.headline
Авторка книг «Др

# data[].attributes.body
Авторка книг «Дрогобицький звіздар» (1970), «Повісті», «Квітень у човні» (1981), «Родовід», «Бенефіс», «Десять слів поета» (1986) та книжок для дітей — «Канікули у Світлогорську» (1967), «Шпага Славка Беркути» (1968; Видавництво Старого Лева, 2010), «Звичайний шкільний тиждень» (1973), «Яблуня і зернятко» (1983). Новели і повісті, перевидані у 2000-х роках, увійшли до книжок «Землі роменські», «Великі королівські лови» (Літературна агенція «Піраміда», 2011), «Три театральні повісті» (видавництво «Срібне слово», 2015).

Перекладає твори художньої літератури з польської на українську — твори Ольги Токарчук, Яцека Бохенського, Людвіка Єжи Керна, Єжи Ґротовського.

# data[].attributes.headline
Прочитати онлайн книгу

# data[].attributes.subject
Прочитати онлайн книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПРО ТЕ, ЩО СТАЛОСЯ ПІЗНІШЕ

Був вечір. Звичайний вечір з першим, дуже раннім і дуже лапатим снігом. Ліхтарі на дротах понад бруківкою гойдалися од вітру, і з ними разом гойдалися тіні на землі, і густа, мереживна, схожа на театральну, завіса снігу. Вгорі вона була біло-прозора, а низом, ближче до тротуарів, - зелена й синя від неонового, студенішого за сніг вогню реклами.

Однак трьом хлопчакам, які вийшли з магазину, було зовсім байдуже, якого кольору сніг. В одного кишеня відстовбурчувалася, він ласкаво поплескав по ній і прицмокнув:

- Гарний набуток! Я ж вам казав - Надя дасть пляшечку. Мене тато завжди до Наді посилає, коли хоче промочити горло.

Один із супутників "бувалого" хлопчини голосно реготав, зачіпаючи плечем перехожих, а другий - високий, у хутряній шапці - весь час намагався йти осторонь, мовби хотів показати, що не має ані найменшого відношення до тих двох.

Врешті вони ввернули у якусь напівтемну браму. Пройшли на подвір'я, де добули з кишені булку, оселедця і пляшку вина.

Хлопець у хутряній шапці відмовився пити:

- Ні-ні, я не хочу.

- Боїшся - мама битиме? Чи, може, компанія не та? - насмішкувато запитав один.

- Що ти! Розумієш, я...

- Тихо! - раптом шикнув третій. - Хтось іде!

Двоє кинулись тікати: двір був прохідний, мабуть, вони знали про це.

Третій, високий, спіткнувся об ящик...

У дитячій кімнаті міліції записали прізвище затриманого, його адресу, номер школи. Учнівського квитка хлопець при собі не мав.

Немолода жінка втомлено мружила очі, ніби надто довго дивилася на яскраве світло:

- І що ж, хлопче, було дуже весело? Отак, як бездомні кошенята, на чужому подвір'ї, біля смітника, - дуже весело? І компанія чудова, такі виховані джентльмени, правда? Втекли, а тебе покинули... Нічого не скажеш - вірні друзі.

Хлопець мовчав. Знервовано м'яв шапку і не дивився на жінку.

- А знаєш, це навіть добре, що вони втекли: пізнаєш ціну такому товариству... Що? Кажеш, не знаєш навіть їхніх прізвищ? Ну, гаразд. Іди, йди, йди...

Хлопець перевів подих, ніби хотів щось вимовити, однак не сказав нічого, тільки постояв ще якусь мить і вийшов, не прощаючись.

Сніг усе падав, і вулиця посвіжіла, поширшала од хрумкої, чистої пороші. Спохмура позираючи собі під ноги, хлопець ішов поволі, мовби й не помічав снігу, бо шапку так і не вдягнув.

ЧОТИРИ ПОРТРЕТИ

Юлько Ващук

Малювалися хлопцеві коні. Билинні, гривасті,-таким тільки богатирів носити на широких спинах. І тонконогі, з підтягнутими животами, з гарячими, розтривоженими кругами очей. І маленькі, тихі, з похиленими головами, з непідкованими копитами.

- Що ти малюєш?

Долонею прикривав папір і дивився спідлоба.

- Не покажу.

Не покажу. Мої коні. Неприборкані, необ'їжджені. Чому коні? А хтозна. Коні - та й годі.

У кутку кімнати стояв рояль. На різьбленому пюпітрі - підставки для свічників, у котрих ніколи не було свічок.

- Заграй що-небудь, синку!

- Не хочу.

- Чому не хочеш? Тебе ж просять. Дорослих треба слухатись.

Під пальцями - байдужі клавіші. І байдужі звуки. А якщо кулаками по клавішах? Струни жалібно скрикують, гніваються, кричать разом з дорослими:

- Та хіба ж можна так? Хіба так можна?

- Дивний хлопчик!

Різні книжки потрапляють до рук. Зверху - шкільна читанка, під читанкою - Шекспір і Діккенс. Не завжди зрозумілі слова, і думки заплутуються в пам'яті і часом залишаються без найменшого зв'язку зі змістом.

Сказав Шекспір: тільки погані люди не люблять і не розуміють музики.

Це звучить як оскарження. Годинами хлопчик сидить над роялем і вимолює у клавішів пісню, щоб зрозуміти і полюбити її, а клавіші нічого не дарують, і навіть коні перестають малюватися, гублять щось живе й справжнє. Хлопець шматує папір, шпурляє геть олівці, а потім знову знаходить - червоний, синій, - малює коней, синіх з червоними гривами, і в тому полум'ї раптом чує музику, якої не дарували струни. Може, не такий уже він поганий? Просто музика буває різна?

Толстой сказав: усмішка робить обличчя гарної людини іце кращим, у добрих людей - добрий сміх. Крадькома хлопчик усміхається дзеркалу і миттю стягає губи у сердитій гримасі, - ні, від усмішки його обличчя не кращає. Не буде він сміятися, та й хіба це обов'язково? Можна бути іронічним і сувориім. Трохи вниз куточки уст і вгору ліва брова (гримаса виходить жалібна, ображена), хлопцеві здається, що він виглядає, як римський імператор Гай Юлій Цезар на малюнку в підручнику історії.

Виходить у двір, де бавляться однолітки, і дивиться з іронією на безплідну біганину за м'ячем, а мати кличе:

- Юльчику, дитинко, ходи додому, чуєш, Юльчику!

Хлопець вертається, і мама просить:

- Не ходи на подвір'я, то не для тебе компанія, не твоє коло. Ти зовсім інший, синку.

І подумки Юлько вимальовує доокруж себе коло - заворожене, як у казці, - не переступиш ані ззовні, ані зсередини...

Приїхала в гостину родичка. Плоске обличчя і ніби наклеєний зверху качиний ніс. Двоє тьмяно-сірих очей, вузькі підмальовані губи.

- Ах, який же ти великий! Я й не знала, що ти вже такий великий!

Хлопець чемно вітається, однак уникає обіймів, прослизає до дверей - і раптом насторожуюче лагідний голос батька:

- Синку, привітайся!

Напудрене плоске обличчя, немов перекреслене впоперек усмішкою, схиляється для поцілунку.

Хлопець кричить:

- Не буду цілувати, не хочу!

- Який дивний хлопчик! - удає, що не образилася, тактовна родичка і питає: - Однак ми ще станемо друзями, правда?

Юлько зустрічає погляд батька, і той погляд змушує хлопця до лицемірства.

- Так, - погоджується над силу Юлько і затискає уста, підводить угору ліву брову - тепер це вже самооборона, захист, - дивиться насмішкувато і говорить неправду, про котру всі знають, що це неправда, але чомусь удають довірливих: - Так, ми будемо друзями.

А потому наодинці з батьком:

- Але ж вона мені не подобається, я її не люблю, тату!

- Яке це має значення, сину! Ти ж добре вихований хлопчик і повинен розуміти...

Як же встановити різницю між добрим вихованням і лицемірством? Коли тобі тільки десять років?

...Малює Юлько коней. Несподівано гасне світло. Мама не розуміється на таких справах, як електрика, треба чекати, доки прийде тато, а поки що мама знаходить свіічку, ставить її в мідний свічник, у той, що завжди сумує жовто на пюпітрі. Коні при такому освітленні стають таємничими; немов оживають, рухаються їхні буйні гриви, хлопець торкається пальцями тіней, ніби хоче намацати їх. А потім приходить друг - приходить Славко Беркута, вони сидять за однією партою в школі,- Славко Беркута задумливо розглядає коней і каже:

- Звідки ти змалював? Я десь бачив такого коня.

Паленіє, мовчить Юлько і дивиться недобрим поглядом - не треба й старатися; губи самі затискаються, а ліва брова здригається, і коли Славко йде додому, Юлько збирає і палить малюнки - біля свічки лежить купка попелу з папірців, коней уже нема.

Зрідка трапляється диво. Взимку. Осувається з новорічної ялинки глиця і тихо падає на підлогу. Тоді ялинку роздягають, розпилюють і палять. Дверцята в грубці гратчасті, із вставленими поміж гратами шматочками слюди. За прозорою слюдою - червоний вогонь, невловимий і тремтячий, - годі втямити, чи то полум'я пахне й тріщить, а чи ялинка. І любить Юлько сидіти й дивитись, як дерево горить, як потім лежить обвуглене, як поступово холоне й гасне, - усе те видно крізь прозорі дверцята.

Або коли туман і мжичка. Дрібні дощинки немов нанизані на довгі блискучі нитки, що звисають із самого неба до землі. Йдеш, відгортаючи нитки, тугі й неподатливі,- гак грають на арфі,- а поміж нитками - невиразне блимання ліхтарів.

Батько любить таку погоду. Він каже, що вона гармоніює з настроєм міста, із сірим тлом будинків. На Новому Львові - будинки за татовими проектами, а тато все одно дуже любить старий Львів, зовсім не схожий на Новий.

У таку погоду вони часом ходять на старий Львів. Туди, де вулиця Руська, де рештки оборонних валів і порохова башта, каплиця Боїмів, а в середньовічному дворищі - голова химери з виноградним гроном у зубах над замурованим входом до виннички.

- Чи прийде хто на поклін до моїх будинків, як ми сюди ходимо? - сказав одного дня батько, і стало Юлькові трохи сумно і трохи дивно.

- Коли людина не певна, що її робота залишиться навіки, то, може, не треба братися за ту роботу?

Спробував хлопець щось відповісти, а батько засміявся:

- Мовчи, сину, то я сам до себе...

І було Юлькові сумно і навіть страшно чомусь, а вдома він ударив пальцем по клавішах: "сі", "сі", "ля" - баси, густі й серйозні, і делікатне "соль" у верхній октаві.

- Я більше не гратиму...

- А то чому? - здивувався батько.

- Бо... бо з мене не буде... Ріхтера...

- Звичайно, не буде, - сказав батько, - але що з того?

Юлько не відповів. Думав собі, що люди говорять різні, зовсім протилежні речі, розмовляючи самі з собою - і даючи поради іншим. Принаймні так вийшло у тата.

Лілі Теслюк

Вона сиділа за другою партою, біля вікна. Дивилася більше у вікно, ніж на дошку; їй робили зауваження - кумедно морщила носа і по-дитячому обіцяла: "Більше не буду". А за мить знову дивилась у вікно. І хтозна, що могла вона там угледіти, бо крізь шибки виднілася тільки стіна будинку на протилежному боці вулиці та вершечок тополі.

Сьомий "Б" тоді ще був четвертим, коли Лілі вперше з'явилася на порозі класу. Просунулась у двері світло-руса пелехата голова, і тоненький голос повідомив:

- Хелло! А мене вам зараз представлять!

Через десять хвилин четвертий "Б" довідався, що йому неймовірно пощастило, - нова учениця виявилася просто-таки незвичайною дівчинкою. По-перше, знала англійську мову так само добре, як українську, бо, бачите, брат її вчиться на англійському відділі в університеті. По-друге, безліч разів виступала по телевізору в дитячих передачах, по-третє, знімалася в кіно. По-четверте, вчиться у балетній студії театру.

Під час перерви вона сідала на учительський стіл, гойдала довгими ногами в строкатих панчохах і, страшенно горда з загальної уваги, перелічувала усі свої таланти.

- А тоді, як я знімалася в кіно, режисер сказав, що я обов'язково стану кіноактрисою. У мене є мільйон фотографій - і я, і режисер, і Ганна Романюк... Що? Ти не чула про Ганну Романюк? А хто така Майя Плісецька - ти знаєш? А що таке па-де-де і батман - ти знаєш? Чекайте, зараз я вам дещо покажу!

Ділі зіскакувала зі столу, стіл відсували під стінку, парти - далі, докупи, і Ділі показувала балетні па, дівчатка пробували повторити за нею кожен рух, а хлопчаки і чмихали зневажливо, і чудувались, і розпитували; учитель приходив якраз у ту мить, коли Ділі переконувала клас, що може простояти на пальцях рівно десять хвилин.

А потім усі звикли до розповідей Ділі, і Славко Беркута якось навіть махнув рукою і сказав:

- Кінчай хвалитись! От я умію на руках ходити! Е! А ти вмієш? Ні? От бачиш!

- Подумаєш, на руках! Ти ж все одно в кіно не знімався!

- Зате... зате я в сорочці народився! - раптом сказав Славко.

Ділі засміялась:

- І ще в тебе вуха великі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Шпага Славка Беркути - Ніна Бічуя, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ПРО ТЕ, ЩО СТАЛОСЯ ПІЗНІШЕ Був вечір. Звичайний вечір з першим, дуже раннім і дуже лапатим снігом. Ліхтарі на дротах понад бруківкою гойдалися од вітру, і з ними разом гойдалися тіні на землі, і густа, мереживна, схожа на театральну, завіса снігу.

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.subject
Подивитися буктрейлер

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Пінчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер. Ніна Бічуя "Шпага Славка Беркути"

# data[].attributes.headline
Послухати аудіокнигу

# data[].attributes.body
Послухати аудіокнигу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Шпага Славка Беркути" скорочено аудіокнига. Ніна Бічуя

# data[].attributes.headline
Олекса́ндр Петро́вич Довже́нко (1894-1956)

# data[].attributes.subject
Олекса́ндр Петро́вич Довже́нко (1894-1956)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Петрович Довженко

Олександр Довженко, 1935.

Ім'я при народженні

Олександр Петрович Довженко

Псевдо

Запорожець

Народився

29 серпня ( 10 вересня) 1894
х. В'юнище (нині в межах смт Сосниця), Чернігівська губернія, Російська імперія

Помер

25 листопада 1956 (62 роки)
Передєлкіно, Московська область, Російська РФСР, СРСР
· гострий інфаркт міокарда

Поховання

Новодівичий цвинтар

Громадянство

Російська імперія →
УНР → СРСР

Національність

українець

Діяльність

письменник, режисер, кінодраматург, художник, актор прозаїк, поет, драматург, публіцист

Alma mater

Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана і Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка

Мова творів

українська та російська

Роки активності

1914 - 1956

Жанр

кіноповість, оповідання, п'єса

Magnum opus

"Зачарована Десна", "Україна в огні"

Партія

Українська комуністична партія (боротьбистів)

У шлюбі з

Солнцева Юлія Іполитівна

Нагороди

Довженко Олександр Петрович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Олекса́ндр Петро́вич Довже́нко (, хутір В'юнище, нині у межах смт Сосниця, Чернігівська губернія, Російська імперія, нині Корюківський район, Чернігівська область, Україна - 25 листопада 1956, Передєлкіно, Московська область, Російська РФСР, СРСР) - український радянський письменник, кінорежисер, кінодраматург, художник, класик світового кінематографа. Режисер культових таких кінострічок як "Україна в огні", "Земля", "Звенигора", "Арсенал". Заслужений діяч мистецтв УРСР (1940), народний артист РРФСР (1950). Лавреат Ленінської (1959, посмертно) та двох Сталінських премій (1941, 1949), кавалер Ордена Леніна (1935).

Предки Олександра Довженка були чумаками, що переселилися з Полтавщини у Сосницю ще у XVIII столітті. Засновником роду по батьковій лінії був Карпо, що народився 1760 року. У Карпа був син Григорій (народився 1786 року), у Григорія - Тарас (народився 1812 року), який разом із дружиною Марією мав багато синів, що їх у Сосниці по-вуличному величали Тарасовичами, а серед них - і Семен, дід Олександра, а в Семена - Петро, Самійло і Микола, відповідно батько й дядьки Олександра Петровича. У В'юнищах рід Довженків поважали аж настільки, що з вісімдесятих років XIX століття та вулиця, якій пізніше дали ім'я Шевченка, називалася просто Довженковою.

Мати Одарка Єрмолаївна, у дівоцтві Цигипа, була донькою Єрмолая Цигипи, сосницького ткача-художника.

Народився на хуторі В'юнище (нині в межах смт Сосниця, Чернігівська область, Україна, за тодішнім адмінподілом - Чернігівська губернія, Російська імперія) у багатодітній селянській сім'ї. У різних джерелах називають різні дати народження О. Довженка: 10, 11 або 12 вересня. Згідно з актовим записом у метричній книзі Соборно-Троїцької церкви містечка Сосниця, він народився 29 серпня 1894 року за "старим стилем" - тобто 10 вересня за новим.

Батько й мати були неписьменні. Батько, Петро Семенович Довженко, належав до козацького стану.

Сім'я жила незаможно: землі було немало, проте вона була неродюча, натомість дітей було 14 - Василь (1881-1890), Лаврін (1883-1890), Оврам (1885-1905 (або 1907), Сергій (1887-1893), Іван (1889-1890), Григорій (1891-1892), Олександр (1894), Парасковія (1898-1899), Анна (1900-1918), Мотрона (1903), Андрій (1905-1925), Кулина (1907-1908 або 1909), Поліна (1909), а також дитина, яка померла при народженні чи у перші дні (Олександр згадував хлопчика як "нехрещений"), тому батько "наймався в підводчики та смолярував". Діти в сім'ї рано помирали, майже всі не досягнувши працездатного віку, тому в згадках про дитинство в уяві Олександра Довженка завжди поставали "плач і похорон". Він любив матір, про яку писав: "Народжена для пісень, вона проплакала усе життя, проводжаючи назавжди".

Вирішальним для характеру творчості майбутнього режисера почуттям стала любов до природи, яка визріла ще в дитинстві: мальовнича Десна, "казкова сіножать" на ній назавжди залишилися для Довженка найкрасивішим місцем на всій землі.

Вчився в Сосницькій початковій, а потім у вищій початковій школі. Навчання хлопчикові давалося легко - він був відмінником, хоча потім вважав, що це "вчителі самі щось зовсім не розуміють і тому їм здається, що я відмінник...". Загалом, Довженко зростав мрійливим, схильним до споглядальності: життя (тоді йому здавалось) йшло у двох вимірах - реальному і уявному. Пристрасті до чогось одного він не мав, натомість хотів вирізнятися, йому здавалося, що він може все, але "загалом мрії у виборі майбутньої професії літали у сфері архітектури, живопису, мореплавства далекого плавання, розведення риб і учителювання".

У 1911 році вступив до Глухівського вчительського інституту (зараз Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка), але не тому, що хотів стати вчителем, а тому, що мав право скласти туди іспити, та й стипендія там була 120 карбованців на рік. Він був наймолодшим серед студентів і тут, як пише сам Довженко, "перестав вірити в Бога, в чому й признався на сповіді законовчителю отцю Олександрові, єдиній ліберальній людині з усіх наших учителів". В інституті вперше познайомився з українськими книжками, які читали він і товариші потай від педагогів. Сам Довженко пізніше говорив: "Заборонено було в нашому середовищі розмовляти українською мовою. З нас готували учителів-обрусителів краю".

У той же час Довженко на деякий час став активістом українського самостійницького руху. Повалення самодержавства він зустрів з радістю "собаки, що зірвався з цепу", з вірою, що тепер "вже все цілком ясно, що земля у селян, фабрики у робітників, школи в учителів, лікарні у лікарів, Україна в українців, Росія в росіян". Але потім, переглянувши свої юнацькі гарячі пориви, Довженко назвав їх засліпленням людей, "що вийшли з погреба" - адже на той час він не мав "нормальної, здорової політичної освіти, найменшої уяви про боротьбу класів та партій", про марксизм.

Згодом він написав: "Український сепаратистський буржуазний рух здавався мені тоді найреволюційнішим рухом, найлівішим, отже, найкращим: що правіше - то гірше, що лівіше - то краще. Про комунізм я нічого не знав, і якби мене спитали тоді, хто такий Маркс, я відповів би, що це, мабуть, видавець різних книжок. [...] Таким чином, я ввійшов у революцію не тими дверима".

1917 року на фронт його не взяли як "білобілетника", тож він переїхав на роботу до Києва, де теж учителював та разом з тим вчився в Київському комерційному інституті (нині Київський національний економічний університет) на економічному факультеті. Довженко вступив туди лише тому, що його атестат не давав можливості вступати до інших вищих навчальних закладів, і це був засіб здобути хоча б якусь вищу освіту. Вчився погано, бракувало часу та старанності. Того таки року, коли за гетьмана Павла Скоропадського в Києві відкрилася Українська академія мистецтв, став її слухачем. У 1918 році, будучи вже головою громади комерційного інституту, Довженко організував загальностудентський мітинг протесту проти призову до лав гетьманської армії. Учасників демонстрації було розігнано, близько двадцяти вбито, багатьох поранено.

Академію Довженко так і не закінчив, а інститут, за його словами, відвідував до 1920 чи 1921 року.

Упродовж 1918- 1919 років воював проти більшовиків у лавах армії УНР. Як свідчив Довженків земляк, інженер Петро Шох (що пізніше емігрував), Довженко разом із ним був 1918 року вояком 3-го Сердюцького полку Української Армії. Це ж підтвердила й сестра першої дружини Олександра Довженка, згадуючи, як заходив до них Довженко в сивій шапці зі шликом наприкінці 1917 й на початку 1918 років, належачи до куреня Чорних гайдамаків, що брали участь у штурмі київського "Арсеналу". Ці події згодом, через 11 років, Довженко зобразив у своєму фільмі "Арсенал", але вже по другий бік барикад. За свідченнями того таки Шоха, Довженко пережив у Києві в підпіллі німецьку, російсько-радянську, російсько-монархічну та польську окупації, не один раз буваючи під загрозою розстрілу.

У серпні 1919 року - з двома товаришами втік до Житомира. Коли місто зайняли червоні, був заарештований Волинською ЧК, відправлений до концтабору як "ворог робітничо-селянського уряду", де протягом 3 місяців відбував покарання. Своїм порятунком зобов'язаний письменнику Василеві Еллану-Блакитному. Існує версія, що тоді ж його завербували чекісти. Відомо, що в цей час він влаштувався викладачем історії та географії у школу червоних старшин при штабі 44-ї стрілецької дивізії в Житомирі.

За порадою Еллана-Блакитного, на початку 1920 року вступив до партії боротьбистів. Внаслідок вмілих маніпуляцій Володимира Леніна ця партія швидко самоліквідувалася, а її члени влилися до лав КП(б)У. Сам Довженко так написав про це в автобіографії: "На початку 1920 року я вступив до партії боротьбистів. Цей вступ, невірний і непотрібний... Я дуже хотів вступити до Комуністичної партії більшовиків України, але вважав себе недостойним переступити її поріг, тому я пішов у боротьбисти, немов у підготовчий клас гімназії... Через кілька тижнів партія боротьбистів влилася в КП(б)У, і таким чином я став членом КП(б)У".

Автобіографію, посмертно опубліковану в журналі "Дніпро" в грудні 1957 року, О. Довженко написав 1939 року, тому біографи Довженка вважають, що багато чого у своїй біографії (зокрема і вступ до лав КП(б)У) він подав так, як було найбільш безпечно в ті часи.

У 1920 році Довженка призначили завідувати Житомирською партійною школою. Але натомість він потрапив до польського полону, де його показово розстріляли холостими, обіцяючи наступного разу справжній розстріл. Та йому вдалося втекти.

Довженкознавець Сергій Тримбач вважає: "Довженко, як і чимала кількість українських інтелектуалів 20-років, вірив, що можна поєднати силу і міць більшовицької ідеї і українську натуру. Він, як і чимало ровесників, обпікшись на поразці українців у роки громадянської війни, зробив ставку на силу й на те, що ця сила більшовика допоможе воскресити Україну та українську культуру як таку. Він помилився".

За сприяння боротьбистів Довженко займав різні посади: секретаря Київського губернського відділу народної освіти, комісара Театру ім. Тараса Шевченка, завідувача відділу мистецтв у Києві.

У цей час друзі-боротьбисти знову врятували його від чергової "чистки" в лавах партії, організувавши терміновий виїзд до однопартійця Шумського, який очолював Повноважне представництво УСРР в Польщі. У квітні 1921 року Довженка викликали до Харкова, зарахували до Наркомату закордонних справ і направили на дипломатичну роботу - у Польщі він очолив місію з репатріації й обміну полоненими, з часом обійняв посаду керуючого справами представництва. На початку лютого 1922 року його перевели на посаду секретаря консульського відділу Торгового представництва УСРР у Німеччині.

До того часу належать перші публікації Довженка-художника. Деякі з його карикатур були надруковані в журналі "Молот" ( США). Розуміючи, що поєднувати службові обов'язки і малювання буде важко, Довженко звернувся до ЦК КП(б)У з проханням надати йому можливість зайнятися в Німеччині вивченням графіки.

Отримавши стипендію в 40 доларів від Наркомосвіти УСРР, яким тоді керували боротьбисти, він близько року навчався в приватній мистецькій школі професора- експресіоніста Віллі Гекеля, де засвоїв палітру живописного експресіонізму. Влітку 1923 року Довженка відкликали в Україну. Як написав сам Довженко, "...у партії я вже не був... Виключення з партії я переживав дуже тяжко".

Сам Довженко подавав цю версію так, ніби він не встиг перереєструватися з партії боротьбистів до більшовицької партії, а тому автоматично вибув з однієї та не був у іншій. Але відомо, що втративши партквиток, Довженко не квапився його поновлювати, так і залишившись до кінця життя безпартійним.

Робота в Харкові

По поверненні, влітку 1923 року, Довженко оселився в Харкові, тодішній столиці Української СРР. У ті часи Харків перебував у вирі культурного відродження і Довженко одразу опинився в товаристві українських літературних романтиків та письменників- футуристів, працював художником-ілюстратором у редакції газети "Вісті ВУЦВК" та карикатуристом під псевдонімом "Сашко", а також став відомим як ілюстратор книг, зокрема "Голубих ешелонів" Петра Панча.

У цей час він тісно спілкувався з впливовим на той час і орієнтованим на кіно літературним об'єднанням "Гарт", що було створене в січні 1923 року. Творчими та ідейними натхненниками "Гарту" були Василь Еллан-Блакитний та Майк Йогансен. До складу також входили Костянтин Гордієнко, І. Дніпровський, І. Кириленко, О. Копиленко, Володимир Коряк, Г. Коцюба, Іван Кулик, М. Майський, В. Поліщук, Іван Сенченко, Володимир Сосюра, Микола Тарновський, Павло Тичина та Микола Хвильовий.

Після розпаду "Гарту" Довженко став одним з засновників ВАПЛІТЕ. У своїй статті "До проблеми образотворчого мистецтва" в теоретичному збірнику ВАПЛІТЕ за 1926 рік Довженко дав рішучу відсіч спробам Асоціації Художників Революційної Росії (АХРР), яка підтримувалась радянським урядом, підпорядкувати неоромантичне мистецтво України принципам соціалістичного реалізму та накиданням на нього "убогої мистецької традиції передвижників". "Це перший випадок в історії культури, де стиль „постановляють на засіданні"", - глузував Довженко. Натомість він проголосив незалежний шлях українського мистецтва, яке завжди опиралось на історичну і народну традицію, та мала живий контакт з сучасним європейським мистецтвом. АХРР Довженко протиставив Асоціацію революційного мистецтва України (АРМУ), яка була своєрідним відповідником ВАПЛІТЕ в художньому мистецтві, за що й була згодом знищена органами НКВС.

Згодом через ВАПЛІТЕ Довженко зблизився з ВУФКУ, але в Харкові в той час єдиним драматичним мистецтвом був театр, а Довженка театр не цікавив. Саме тоді він розробив власну концепцію кадру-скетчу та кадру-плакату, тому театр був відкинутий як такий, що не відповідає ні темпераменту художника, ні його розумінню режисури.

З часом Олександр Довженко пробився до кіно. З 1925 року Довженко - стажист у агітфільмі "Червона Армія" А. Строєва. Режисура почала цікавити його під час роботи в кіногрупі Арнольда Кордюма при постановці картини "За лісом" (про класову боротьбу на селі). У 1924 році групою художників студії "Гарт", під керівництвом Довженка проводились експерименти по створенню штрихових кінокартин.

Також Довженко написав сценарій для дітей - "Вася-реформатор". Юрій Яновський, який у той час працював у ВУФКУ в Одесі, відкинув цей сценарій, але за клопотанням московської комісії його таки запустили у виробництво. Фавст Лопатинський, який здійснював постановку, непередбачувано відійшов від фільмування і на пропозицію Павла Нечеси, у 1926 році Довженко виїхав до Одеси закінчувати фільм, де влаштувався режисером на кінофабриці. Перемкнувшись на кіно, Довженко планував присвятити себе, за його словами, винятково жанру комічних та комедійних фільмів.

Одеса. ВУФКУ

У 1925 році Довженко написав сценарій "Герої". Здача сценарію постійно відкладалася. Зйомки фільму планувалися Одеською кінофабрікою ВУФКУ, але так и не відбулися. До Одеси Довженко приїхав вже з готовим, фактично першим сценарієм "Цар", сатирою на Миколу II. Це трагікомічний фарс про безглуздя війни, коли солдата, що ніколи не воював, засуджують до страти, а потім посмертно нагороджують. Довженко запропонував цей сценарій Чарлі Чапліну, але відповіді не отримав.

Ставши режисером, Довженко планував зняти інші комедії: "Батьківщина", сюжет про палестинських євреїв, "Загублений Чаплін", про Чарлі Чапліна на безлюдному острові. Проте його сценарій про колишніх врангелівців "Згода" (спочатку названий "Повстання мертвих" і написаний у співавторстві з Борисом Шаранським) не пройшов, а потім відкинули один за одним і решту цих сценаріїв. "Васю-реформатора" та "Ягідку кохання" сам Довженко не зараховував до свого творчого доробку. Першим своїм фільмом він назвав "Сумку дипкур'єра".

Перші успіхи. Трилогія

Перший серйозний успіх прийшов у 1929 році після виходу на екрани фільму "Звенигора". Фактично, Довженко ще в Харкові мав сценарій до цього фільму. Ідея належала Юркові Юртику (Тютюннику), який у співавторстві з Майком Йогансеном і написав сценарій фільму-легенди про скарб, закопаний гайдамаками в надрах гори.

Але Довженко майже повністю переробив цей сценарій. Він прагнув створити "свою Іліаду". Велетенська поетична фреска, що охоплює дві тисячі років буття, може бути зрозумілою тільки тим, хто знайомий з історією України. Дванадцять пісень цієї стрічки відтворюють легенди скіфів і варягів, запорізьких козаків, громадянської війни, петлюрівців, більшовиків та білогвардійців. Усі вони поєднані одним персонажем - дідом, який уособлює патріархальне селянство, прив'язане до цінностей минулого. Фільм не вписується все ж таки в ряд фільмів, що були покликані формувати пролетарський реалізм, хоча й закінчується апологією соціалістичної промисловості. Довженко виправдовував більшовицьку революцію вірячи, що ця нова ідеологія ніби виникла з якогось давнього заповіту. "Звенигора" була сенсацією 1928 року, але водночас це був початок особистої трагедії Довженка - за цю стрічку, та згодом за фільм "Земля" його будуть постійно звинувачувати в буржуазному націоналізмі.

Сам Довженко, уже через 10 років після заборони "Звенигори", писав про неї в автобіографії: "Звенигора в моїй свідомості відклалася як одна з найцікавіших робіт, це „прейскурант моїх творчих можливостей", я зробив її одним духом - за сто днів, не зробив, а проспівав, як птах. Мені хотілося розсунути рамки екрана... заговорити мовою великих узагальнень".

Першим друкованим відгуком про роботу Довженка стала стаття редактора журналу "Кіно" Миколи Бажана: "Це - історична симфонія, що рівної їй немає у світовому кіно. Це зафільмована лірика, епос і філософія, виявлені в образах такої глибини й вагомості, що багатьом не сила до кінця їх розкопати й зрозуміти".

Ейзенштейн так описував свої враження після перегляду довженківської картини: "...в повітрі стояло: серед нас нова людина кіно. Майстер свого жанру. Майстер своєї індивідуальності. І разом з тим майстер наш. Свій. Спільний. Перед нами була людина, яка створила нове в галузі кіно".

Фільм демонструвався в Москві, два громадські перегляди в Парижі закінчилися овацією, він обійшов екрани Голландії, Бельгії, Аргентини, Мексики, Канади, Великій Британії, США, Греції.

Багато кінознавців вважали, що тільки в "Звенигорі" здійснилась творча фантазія автора, якій через обставини не судилося повторитися. А відродилась вона тільки в 1960-ті роки разом із розвитком поетичного кіно України.

Наступним фільмом Довженка став "Арсенал" - фільм-поступка перед владою, як вважає більшість кінознавців. "Арсенал" - приниження й засудження визвольних змагань українського народу після розпаду царської імперії. Попри те, що сам автор воював у лавах армії УНР, цього разу він - на іншому боці. Критики й досі сперечаються, чи прихований у цьому фільмі непрямий докір націоналістам, що втратили незалежну Україну, чи це є суто більшовицький витвір, який доводить владі та критикам того часу відсутність націоналістичного нахилу у творчості.

Нарешті від липня до листопада 1929 року Довженко знімав свій геніальний твір "Земля", гімн праці на землі, хліборобству та людині, яка працює на землі, є частиною космічного ритму буття. Довженко першим у світовому кіно виразив світогляд, якісно відмінний від досі зображуваного. Це світогляд нації хліборобської, в якої спокійна гідність зумовлена її способом життя. Середовище і люди - єдине і нероздільне, а їхній спосіб життя є споконвічним, світогляд непохитним. Символіка Довженка була тісно пов'язана зі світоглядом українського народу, з образністю народної поезії. Саме в цьому відмінність фільмів Довженка від фільмів російських авангардистів (формалістів) 1920-х років.

Керівництво "Українфільму" визнало, що "Земля" відповідала за своєю ідеологічною орієнтацією лінії партії та заходам, вжитим для земельної реорганізації в сільському господарстві. Але критики Павло Бляхін, Хрисанф Херсонський та особливо Дем'ян Бєдний миттєво почали звинувачувати Довженка в нехтуванні висвітленням класової боротьби, пантеїзмі та біологізмі, у захисті куркулів та оспівуванні журби за минулим. Микола Бажан, один з небагатьох, що стали на захист режисера, розуміли його особливе ставлення до колективізації: перехід патріархального селянства до колективістського суспільства обов'язково проходитиме через постійний конфлікт людини та природи.

Після необхідних купюр та 32-х офіційних та приватних показів 8 квітня 1930 року "Земля" вийшов на київські екрани, а вже 17 квітня фільм з показу зняли. Офіційна причина - натуралізм та замах на звичаї.

Довженко написав у "Автобіографії" про те, що сталося з ним після випуску "Землі": "Радість творчого успіху була жорстоко пригнічена страховинним двопідвальним фейлетоном Дем'яна Бєдного під назвою „Философы" в газеті „Известия". Я буквально посивів і постарів за кілька днів. Це була справжня психічна травма. Спочатку я хотів був умерти".

Загалом, "Звенигора", "Арсенал" та "Земля" розглядають як окремий етап у творчості Довженка, тим більше, що головні герої цих фільмів були об'єднані внаслідок виконання ролі одним й тим же актором - Семеном Свашенком.

Повернувшись, він запропонував керівництву "Українфільму" сценарій про трагедію Умберто Нобіле та Руала Амундсена, але отримав відмову. Щоб мати можливість працювати далі Довженко погодився "сплатити данину" і зняв фільм про будівництво греблі Дніпрогесу - "Іван" (перший звуковий фільм) - який мав підтвердити незворотний шлях індустріалізації.

Довженко завжди жалкував з приводу цього свого твору, розуміючи, що знімав його в часи агітпропівської плутанини. Та попри все, документальні кадри цього будівництва залишаються свідками епохи.

Після цієї жертви на "вівтар індустріалізації", колесо знищення "українського буржуазного націоналізму" тільки набирало обертів. Після фільму "Іван" батьків Довженка вигнали з колгоспу (за доносами його батька характеризували як активного церковника, націоналіста, "хлібороба-власника" - хіба таким місце в колгоспі?), а стеження за сином посилилось.

Відчуваючи подих у спину ідеологів майбутніх репресій, Довженко шукав порятунку. У 1934 році він опинився в Москві. За його власними словами, він написав листа Сталіну з проханням "захистити його і допомогти творчо розвиватися". Але й відомо також, що існувала цидулка одного з впливових шефів агітпропу в ЦК, яка, за наказом Сталіна, викликала Довженка до Москви навесні 1933 року, бо генсек не міг дозволити Довженку працювати в Україні під час Голодомору. Історія спілкування Довженка з "вождем народів" - особлива сторінка в житті митця. Сталін зробив Довженка своєрідним "сповідником" і часто викликав посеред ночі, щоби прогулятися по Москві й "поговорити по душах".

На замовлення Сталіна Довженко зняв у 1935 році стрічку "Аероград" про нове місто, яке виростає серед тундри, про прекрасне та світле майбутнє чукчів. Для визначення місць натурних зйомок Довженко вирушив у експедицію на Далекий Схід, у сибірську тайгу. Із серпня по жовтень 1934 року в регіоні від Владивостока до Хабаровська тривали зйомки. Вперше зустрівшись з неукраїнським краєвидом, Довженко знайшов тут простір безмежної поетики й накреслив сценарій фільму, що ніколи не побачить світу: "Загублений і віднайдений рай". "Аероград" же стане синтезом уяви та мрії про нові міста Сибіру, які мали стати форпостами оборони Східного Сибіру від шпигунів та іноземного вторгнення на територію СРСР. З виходом фільму на екрани Довженко визнав себе співцем сучасності.

Сценарій весь час переробляв, при цьому Довженко жертвував історичною правдою раз по разу, розуміючи, що її в цьому фільмі бути не може. Велика данина більшовицькій революції - замовчування смерті Щорса. І хоча зйомки Довженко почав у 1937 році (до отримання офіційного визнання сценарію), закінчив його лише в 1939 році тому, що саме в ті часи тривали винищення "троцькістів", яких раніше вважали героями громадянської війни (зокрема, Якіра, Тухачевського). Проби фільму систематично направляли Сталіну в Москву, і в залежності від волі вождя деякі епізоди Довженко змушений був переробляти по 5-6 разів.

Після приєднання Галичини внаслідок пакту Молотова-Ріббентропа в 1939 році Олександра Довженка викликали до Києва, щоб організувати експедицію кінематографістів до Західної України та Західної Білорусі. Впродовж двох місяців Довженко мандрував західними землями. У результаті з'явилась історична хроніка "Визволення", що супроводжувалась різким політичним коментарем. У хроніці Олександр Довженко показав щойно визволений від польського ярма народ, але народ багатий та цивілізований, у якому живе дух свободи, що його важко приховати від камери. "Визволення" демонстрували з 11 вересня 1940 року, після чого фільм швидко зник з екранів.

Успіхи "Щорса" давали Олександру Довженку підстави вважати себе реабілітованим: він став депутатом, керівником Київської кіностудії та членом президії комісії з присудження Сталінської премії.

З початком війни Довженко був евакуйований до Ашхабада. Призначений полковником інтендантської служби, він не витримував бездіяльності і просив, щоб його відправили на фронт, де він став кореспондентом газети "Красная звезда" і свідком звільнення від окупації, після чого надрукував у "Известиях" 31 березня 1942 року статтю "Україна в огні". Однойменна назва належить і сценарію фільму, що його писав Довженко в 1941-1943 роках. Деякі уривки цього сценарію з'явилися у пресі у вересні 1943 року, викликавши обурення агітпропівського керівництва. Як наслідок, Довженка звинуватили у відкрито проголошених сумнівах щодо колективної вини за покинуте ворогу безпорадне населення та боєздатність Червоної армії. Довженку запропонували переписати сценарій, зрусифікувавши героя-українця Кравчину. 30 січня 1944 року його викликали до Сталіна, від якого він дізнався про заборону свого фільму під приводом "антиленінізму, пораженства, ревізування національної політики й заохочення українського замість радянського патріотизму". Сталін, ображений на критику саме у той час, коли радянська армія виганяла ворога, не зміг простити Довженку завданої образи. У той же день Довженко знищив три "найкрамольніші" зошити свого щоденника, який він вів з 1939 року.

Усім органам цензури було надіслано директиву "не публікувати в цивільній і військовій пресі твори О. Довженка без особливого на те дозволу в кожному окремому випадку". Осмислюючи цю ситуацію, Олександр Довженко записав у своєму щоденнику: "...невже любов до свого народу є націоналізм? Чи націоналізм... в невмінні художника стримати сльози, коли народу боляче?.."

Книга "Щоденникові записи, 1939-1956" О. Довженка, видана в 2013 році видавництвом "Фоліо", стала лауреатом щорічної премії Президента України "Українська книжка року-2013" у номінації "За видатні досягнення у галузі художньої літератури".

Режисера звільнили з посади художнього керівника Київської кіностудії, викреслили зі складу всеслов'янського комітету й комітету присудження Сталінської премії, а також зі списків майбутньої Художньої ради. Натомість Довженка перевели до Центральної студії кінохроніки, де він використав свій талант монтажера та коментатора, бравши участь у створенні документальних стрічок "Битва за нашу Радянську Україну" та "Перемога на Правобережжі" (1945).

Повоєнні роки характеризувались особливим занепадом кінематографії, особливо української. 14 квітня 1945 року Довженко заявив: "В нашій культурі засуджені до смертної кари". У 1946 році зняв документальний фільм про Вірменію "Рідна країна".

Останні роки життя Довженко буде перебувати ніби у "вавилонському полоні" - тому він зняв лише один повнометражний художній фільм "Мічурін" за власною п'єсою "Життя в цвіту", та й той на замовлення Сталіна. Його поновили на посаді на кіностудії "Мосфільм" із серпня 1945 року, Довженко відтворив біографію вченого, до якої включив зашифровані моменти власної біографії. "Мічурін", знятий у 1949-му, звучав як відновлений гімн природі, як спільне бачення вченого і режисера на перетворення землі на величезний сад. Це останній твір, закінчений за життя автора.Проєкти "Золоті ворота" та "Тарас Бульба" так і не були втілені.

Багаторічна туга за рідною землею позначилась на моральному стані Довженка, він рвався до України, але марно, туди він мав право їздити у відрядження, а ось жити мав у Москві.

За цей час Довженко стикнувся з проблемою зйомок задуманого фільму "Прощавай, Америко!", виробництво якого припинили без пояснень. У 1951 році заблоковано зйомки "Відкриття Антарктиди", одіссеї російських моряків у південних морях. Довженко думав ставити іншу картину, до якої готувався п'ять років - "Поема про море" (останнім фільмом задуманої трилогії "Нащадки запорожців", "Повість полум'яних літ", "Поема про море"). Після відкидання "Відкриття Антарктиди" Довженко поїхав до України, щоб вникнути в хід будівництва Каховської ГЕС. Щоліта до 1956 року він приїздив на будову, жив серед робітників. Під час обдумування сценарію Довженко почав розуміти, що він мав зафіксувати цінний природний та історичний ландшафт, адже після спорудження греблі будуть залиті історичні місця Запорізької Січі й, зокрема, Великий Луг. "Наше нове море - наше нове горе. Так народ говоре про море", - записав Довженко в щоденнику,- "[...] майже всі проти мене", кошторис фільму свідомо був занижений чиновниками з міністерства. Довженко хотів знімати фільм не тільки в Україні, але й з Київською кіностудією, але "добро" він не отримав. Та й фільм не зняв. Після смерті режисера його зняла Юлія Солнцева, дружина і соратник.

У 1954 році Довженко зробив начерки сценарію "У глибинах космосу", фільму-фантазії про трьох радянських інженерів, що 8 років блукають зоряним всесвітом. Але сценарій буде холодно сприйнятий художньою радою.

"Поему про море" ( 1956), "Повість полум'яних літ" ( 1961) і "Зачаровану Десну" ( 1964) (почали знімати у серпні 1963 студією "Мосфільм" на Чернігівщині) поставила вже Юлія Солнцева. Крім того, вона зняла "Незабутнє" ( 1968) та "Золоті ворота" ( 1969) на основі літературних творів режисера. Фільми вважають загалом суперечливими, тільки "Поема про море" виражає думку метра й розкрила головні теми: перетворення людини революцією та перетворення природи людиною. "Повість полум'яних літ" потерпала від різниці в часі між задумом сценарію в 1940-ві роки та його реалізацією. "Зачаровану Десну" взагалі вважають пародією на задум Довженка.

Сам Довженко весь час тужив за Україною і в останні роки свого життя записав у щоденнику: "Я вмру в Москві, так і не побачивши України! Перед смертю попрошу Сталіна, аби, перед тим, як спалити мене в крематорії, з грудей моїх вийняли серце і закопали його в рідну землю, у Києві, десь над Дніпром, на горі".

У своєму щоденнику Довженко засуджував свідоме нищення українського народу сталінським режимом, покріпачення, русифікацію краю, "осурження" нації відтак і перетворення так званої "еліти" у натовп "безбатьченків", "дурників убогих", "холодних боягузів з замками на душевних вікнах і дверях".

У 2006 році громадські кола України нарешті підняли питання перед владою про перенесення праху О. П. Довженка та його дружини в Україну, про можливість повернення архівів режисера (зокрема щоденники митця за волею його дружини закриті в архівах до 2009 року) та увічнення його пам'яті в державах, де він проживав. Питання наразі не вирішено і як висловився Ярослав Проць, член Спілки журналістів України, "хресна дорога Довженка до своєї Землі ще не закінчилась".

Перші значні кроки по збереженню і вшануванню пам'яті видатного українця були зроблені зі здобуттям незалежності України, проте й досі цього вкрай мало, а його співвітчизники не мають вільної можливості побачити фільми Довженка. 10 вересня - день народження Олександра Довженка - святкується в Україні як День кіно. У цей же день з 1994 року за указом Президента України вручається державна премія в галузі кінематографа імені О. Довженка. У 1994 році було створено "Національний центр Олександра Довженка", робота якого зосереджена на двох основних напрямках: збирання та збереження фільмів (передусім національного кіно) та поширення кінострічок (в першу чергу українських), їхня популяризація серед населення. У 1994 до 100-річчя від дня народження Олександра Довженка була видана марка (а точніше пам'ятний блок) з двома купонами із зображенням кінорежисера. На першому купоні зображено кінокадр з фільму О. П. Довженка "Земля". На другому - кінокадр з "Повісті полум'яних літ" О. П. Довженка екранізований режисером Юлією Солнцевою. Переглянути зображення цієї поштової марки можна також за посиланням у Вікісховищі. У 2006 році центр завершив роботу над виданням фільмів Довженка у форматі DVD, але унікальне видання розповсюджене лише в консульствах та посольствах як подарунок. В той же час, за кордоном, фільми Довженка на DVD вже давно в вільному продажу.

У листопаді 2006 року указом Президента України започатковано програму вшанування пам'яті Олександра Довженка.

У лютому 2011 року один з кінотеатрів Києва влаштував ретроспективу фільмів Олександра Довженка - варто зауважити, що фільми на замовлення українського Мінкульту було оцифровано та суттєво поліпшено якість зображення оцифрованих копій. Треба зазначити, що побудований у часи СРСР кінотеатр імені Олександра Довженка на проспекті Перемоги в Києві, за часів незалежності, починаючи з 1995 року, використовувався, як елітний бізнес-клуб ("Червоне та Чорне" тощо), а в 2011 році будівля кінотеатру була взагалі знищена.

Дружиною Олександра Довженка була Варвара Крилова, з якою він повінчався 1917 р. і зареєстрував шлюб офіційно 1923 р. Дружина здобула освіту в гімназії, розмовляла кількома іноземними мовами, поїхала з чоловіком у зарубіжне відрядження, де важко поранила коліно. Переїзд до Одеси спричинив кризу в їхніх стосунках. У 1933 р. у них народився син Вадим, якому мати дала прізвище Чазов.

Довженко користувався великою популярністю серед жінок, відомі його численні захоплення. З 1925 р., коли він переїхав до Одеси, його фактичною дружиною стала акторка (а також згодом режисер) Юлія Солнцева, хоча він кілька разів то повертався до дружини, то знов до Юлії.

Повнометражні художні:

Короткометражні художні:

Повнометражні документальні:

Короткометражні документальні:

Креативний консультант та оповідач

Нереалізовані сценарії

1926-1929 Цар, Батьківщина, Загублений Чаплін, Згода (Повстання мертвих)

1934 Загублений і віднайдений рай

1941 Тарас Бульба (у Національній бібліотеці Вернадського є п'ять версій цього сценарію)

1943 Україна в огні

1951 Відкриття Антарктиди

1954 У глибинах космосу.

Автор карикатур, ілюстрацій, дружніх шаржів, автопортретів і портретів. Створив низку кіноплакатів до фільмів:

"Боротьба велетнів", 1925;

"Синій пакет", 1926;

"Акули Нью-Йорка", 1926;

"В пазурах Радвлади", 1926.

орден Леніна (11.01.1935)

орден Червоного Прапора (13.09.1943)

орден Трудового Червоного Прапора.

медаль "За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 рр.".

Сталінська премія I ступеня (1941), за фільм "Щорс" (1939).

Сталінська премія II ступеня (1949), за фільм "Мічурін" (1948).

Ленінська премія (1959, посмертно), за літературний сценарій фільму "Поема про море" (1958).

почесне звання "Заслужений діяч мистецтв УРСР" (1940).

почесне звання "Народний артист РРФСР" (1950).

МКФ у Венеції (1934), приз, за фільм "Іван".

МКФ в м. Готвальдові (1949), премія праці, за фільм "Мічурін".

МКФ в Маріанських Лазнях (1949), премія за найкращий кольоровий фільм, за фільм "Мічурін".

ВКФ (1959), перша премія автору сценарію (посмертно), за фільм "Поема про море".

Твори в 5 томах. 1964-65рр.

Твори в 5 томах.1983-85рр.

Довженко О. Господи, пошли мені сили: кіноповість, оповідання, фольклорні записи, листи, документи. - Харків: Фоліо, 1994.

Довженко А. Писатель кино в свете требований современности // А. Довженко. Собрание сочинений в 4-х т. - Москва: Искусство, 1969. - т. 4. (рос.)

Довженко О. Воля до життя. Незабутнє. Ніч перед боєм. - Харків: Фоліо, 2015.

Довженко О. П. Не хазяйнувати німцям на Україні / О. П. Довженко. - Б. м. : Укрвидав ЦК КП(б)У, 1943. - 16 с. [Архівовано 30 січня 2019 у Wayback Machine.]

Довженко А. П. Великое товарищество / А. П. Довженко. - Пенза, 1942. - 16 с. [Архівовано 30 січня 2019 у Wayback Machine.]

Довженко А. П. Отступник / А. Довженко. - М. : Воениздат НКО СССР, 1942. -16 с. [Архівовано 30 січня 2019 у Wayback Machine.]

Довженко О. П. На колючому дроті / О. П. Довженко. - Б. м. : Укрвидав ЦК КП(б)У, 1943?. - 16 с. [Архівовано 30 січня 2019 у Wayback Machine.]

Сашко Дерманський про Авіценну, Олександра Суворова, Олександра Довженка, Уолта Диснея, Пеле / С. Дерманський. - Київ : Грані-Т, 2007. - 112 с.: іл. - (Серія "Життя видатних дітей"). - ISBN 978-966-2923-80-3.

І. Кошелівець, Є. Сверстюк. Довженко вчора і сьогодні. Про затемнені місця з біографії // Терен. - 2005.

Ю. Лавріненко. Олександр Довженко // Українське слово. Київ, 1994. - т. 2.

О. Плавський. Олександер Довженко // Українська літературна газета, Мюнхен, 1957, ч. З.

I. P. Семенчук. Життєпис Олександра Довженка. - Київ, 1991.

В. Дончик. Олександр Довженко // Історія української літератури XX ст.: У 2 кн. Кн. 1 / за ред. В. Г. Дончика. - Київ, 1994.

Р. Корогодський. Довженко в полоні. Розвідки та есе про майстра. - Київ: Гелікон, 2000.

О. Грищенко. З берегів зачарованої Десни. - Київ, 1964.

Михайлин І. Л. Два Довженки / Ігор Михайлин //Довженко Олександр. Вибрані твори / Упоряд. текстів та передмова І. Л. Михайлина. - Х. : Ранок, 2009. - С. 3-20.

М. Шудря. Геній найвищої проби. - Київ, 2005.

В. Марочко. Зачарований Десною. Історичний портрет Олександра Довженка. - Київ: Києво-Могилянська академія, 2006.

С. Тримбач. Олександр Довженко. Загибель богів: Ідентифікація автора в національному часо-просторі. - Вінниця: Глобус-прес, 2007.

Marco Carynnyk. Dovzhenko, Alexander, The Poet as Filmmaker: Selected Writings, ed. and trans., Cambridge, Mass.: MIT Press, 1973.

Vance Kepley, Jr. In the Service of the State. Madison, Wisconsin: University of Wisconsin Press, 1986. (англ.)

Ivor Montagu. Dovzhenko: Poet of the Life Eternal, Sight and Sound, 1957. (англ.)

Marshall Herbert. Masters of the Soviet Cinema: Crippled Creative Biographies, London: Routledge, 1983. (англ.)

George O. Liber. Alexander Dovzhenko: A Life in Soviet Film, London: British Film Institute, 2002. - ISBN 0-85170-927-3. (англ.)

Довженко в воспоминаниях современников. - М. : Искусство, 1981. (рос.)

Александр Довженко. - М. : Изд-во Искусство, 1959 г. - 192 с. - (Мастера киноискусства) (рос.)

Валерій Кунов. Життєва мудрість у творах Олександра Довженка // Енциклопедичний словник. Цитати. - Київ, 2007.

Новиков А. О., Гриневич В. Й., Привалова С. П. та ін. Вивчення творчості Олександра Довженка в школі / А. О. Новиков, В. Й. Гриневич, С. П. Привалова, С. О. Максимчук-Макаренко, Н. В. Троша: навчальний посібник / за ред. проф. А. О. Новикова. - Харків: Основа, 2014. - 144 с.

Новиков А. О., Троша Н., Максимчук-Макаренко С. Літературні пріоритети Олександра Довженка: монографія / А. О. Новиков, Н. В. Троша, С. О. Максимчук-Макаренко / за ред. проф. А. О. Новикова. - Суми: Видавництво М. Д. Вінниченка, 2016. - 212 с.

VIII Довженківські читання: Збірник наукових праць Глухівського національного педагогічного університету імені Олександра Довженка / за ред. проф. А. О. Новикова. - Харків: ХІФТ, 2016. - 124 с.

Олександр Довженко: Маловідомі сторінки / авт.-сост. В. Н. Миславський. - Харків: "Дім Реклами", 2015. - 260 с. ISBN 978-966-2149-49-4

С. Тримбач вказує село В'юнище → Тримбач С. В. Довженко Олександр Петрович [Архівовано 25 червня 2016 у Wayback Machine.]... - С. 181.

Гриневич Володимир. Ще раз про "затемнені" сторінки з життя Олександра Довженка // сайт "Українська література". Архів оригіналу за 20 червня 2012.

Згодом, за обрусіння, до платні вчителям Київської, Подільської та Волинської губерній навіть доплачували 18 карбованців надбавки.

Куценко Микола. Сторінки життя і творчості О. П. Довженка

Панасенко, Тетяна (2018). Олександр Довженко (українська). Харків: Фоліо. с. 95 - 97. ISBN 978-966-03-8304-3.

Указ Президента Про 100-річчя від дня народження О.П. Довженка. zakon.rada.gov.ua. Архів оригіналу за 23 жовтня 2019.

"Довженко починається, або Сашко-реформатор", "Ягідка кохання" [Архівовано 26 лютого 2019 у Wayback Machine.] // kinokolo.ua, 02.12.2014

Memento, Or The Evolution of Memory By Armen Shakhkyan // KinoKultura, 2016 (англ.)

Ігор Каблак. Про Гоголя, Довженка, Бортка і нас, грішних... [Архівовано 14 червня 2018 у Wayback Machine.] // УП, 13 квітня 2009

Олександр Довжекно - Тарас Бульба (кіносценарій) // ukrlib, 2009

[1] [Архівовано 8 жовтня 2020 у Wayback Machine.]Андрейканіч А. І. "Антологія українського плаката першої третини ХХ століття". - Косів: Видавничий дім "Довбуш", 2012. - 120 с.; іл. сторінка 39. ISBN 966-5467-23-4.

Указ Президиума Верховного Совета СССР от 13 сентября 1943 года "О награждении украинских писателей" // Красная Звезда: газета. - Москва, 1943. - № 217 (5588). - 14 сентября. - С. 2. (рос.)

Госейко Л. Історія українського кінематографа. 1896-1995. - К. : KINO-КОЛО, 2005. - ISBN 966-8864-00-X.

Марочко В. І. Довженко Олександр Петрович [Архівовано 24 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - С. 426. - 518 с. : іл. - ISBN 966-00-0405-2.

Проць Я. Хресна дорога Довженка [Архівовано 26 травня 2008 у Wayback Machine.] // Кримська світлиця.

Педагогічний метод О. П. Довженка: навч. посіб. / О. В. Безручко; М-во культури і туризму України, Київський нац. ун-т театру, кіно, телебачення ім. І. К. Карпенка-Карого, Ін-т мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. - Вінниця: Глобус-Прес, 2008. - 208 с.: фото.

Олександр Довженко / Т. Панасенко. - Х. : Фоліо, 2012. - 119, [1] с. : портр. ; 18 см. - (Знамениті українці, ISBN 978-966-03-5098-4). - На паліт. авт. не зазначено. - 500 пр. - ISBN 978-966-03-5214-8

Довженко в Яреськах: кн., яку авт. написали разом із жителями с. Яреськи, що знали О. П. Довженка, були свідками й учасниками незабутніх довженк. кінострічок / Василь Лис, Ванда Лис. - Полтава: Дивосвіт, 2019. - 150, [1] с. : іл. - 200 прим. - ISBN 978-617-633-245-9

Німа кінотрилогія Олександара Довженка / Богдан Небесьо ; [пер. з англ. С. Мензелевський]. - Київ: Нац. центр Олександра Довженка, 2017. - 199, [12] с. : фот. - 1000 прим. - ISBN 978-617-7393-64-0

Олександр Довженко в рецепції сучасної наукової думки: монографія / Олександр Курок [та ін.] ; [за ред. А. О. Новикова]. - Харків: ХІФТ, 2019. - 415 с. - Бібліогр. в знесках. - 300 прим. - ISBN 978-966-1630-46-7

Олександер Довженко: критична монографія / Б. Берест. - Нью Йорк: [б.в.], 1961. - 126 с.

Перше десятиліття кінематографічної творчості Олександра Довженка / [упоряд. і авт. комент. В. Н. Миславський] ; Харків. держ. акад. культури. - Харків: Дім Реклами, 2019. - 526, [1] с. : іл. - Бібліогр.: с. 480-487 . - 100 прим. - ISBN 978-966-2149-70-8

The poet as filmmaker: selected writings / A. Dovzhenko ; ed., transl. and with introd. by M. Carynnyk. - Cambridge, Massachusetts: [б.в.] ; London: The MIT press, 1973. - 323 p. - ISBN 0-262-04037-9

# data[].attributes.attachment_link.title
Довженко Олександр Петрович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Петрович Довженко Олександр Довженко, 1935. Ім'я при народженні Олександр Петрович Довженко Псевдо Запорожець Народився 29 серпня ( 10 вересня) 1894 х.

# data[].attributes.headline
Народився на хуторі[2] В'юнище (нині в межах смт Сосниця, Чернігівська область, Україна, за тодішнім адмінподілом — Чернігівська губернія, Російська імперія) у багатодітній селянській сім'ї. У різних джерелах називають різні дати народження О. Довженка: 10, 11 або 12 вересня. Згідно з актовим записом у метричній книзі Соборно-Троїцької церкви містечка Сосниця, він народився 29 серпня 1894 року за «старим стилем» — тобто 10 вересня за новим[3].Батько й мати були неписьменні. Батько, Петро Семенович Довженко, належав до козацького стану.

# data[].attributes.subject
Народився на хуторі[2] В'юнище (нині в межах смт Сосниця, Чернігівська область, Україна, за тодішнім адмінподілом — Чернігівська губернія, Російська імперія) у багатодітній селянській сім'ї. У різних джерелах називають різні дати народження О. Довженка: 10, 11 або 12 вересня. Згідно з актовим записом у метричній книзі Соборно-Троїцької церкви містечка Сосниця, він народився 29 серпня 1894 року за «старим стилем» — тобто 10 вересня за новим[3].Батько й мати були неписьменні. Батько, Петро Семенович Довженко, належав до козацького стану.

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейлер до твору О.Довженко "Ніч перед боєм"

# data[].attributes.subject
Подивитися буктрейлер до твору О.Довженко "Ніч перед боєм"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Тараненко

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до оповідання Олександра Довженка Ніч перед боєм

# data[].attributes.headline
Прочитати твір "Ніч 

# data[].attributes.body
Прочитати твір "Ніч перед боєм"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- Товаришу командир! Завтра ви поведете нас у бій. Ми всі ось тут - і старі, що вже по півроку на війні, і молоді, ось вроді Овчаренка, що йтимуть до бою вперше, - усі ми знаємо, що завтра бій буде великий і дехто з нас, звичайно, загине. Чи правду я кажу?

Іван Дробот, молодий танкіст з надзвичайно приємним і скромним лицем, хвилювався.

- Правду,- одповів просто і спокійно Герой Радянського Союзу знаменитий їхній командир Петро Колодуб. - Продовжуйте, Дробот, що ви хотіли сказати перед боєм.

- Я хотів спитать вас, хоча про вас і пишуть у всіх газетах і на зборах говорять як про людину безстрашну і невтомну, хоч ви на вид такий, пробачте, і маленькі, і не дуже неначебто й здорові, так от, звідки воно у вас береться, оте все, що говорять, і самі ми знаємо, що ви з любого пекла виходите переможцем, так от, що ви є така за людина, скажіть нам неофіціально, так, ніби ми і не на війні зовсім. Де ваш не бойовий, а, так би мовити, внутрішній секрет? Чи, може, я не так висловився, пробачте.

Дробот почервонів од свого довгого запитання. Йому здалося, що він неясно висловився, і від цього він зовсім розгубився.

- Ні, дякую, Іване, ви прекрасно і тонко висловили свою думку, і я з великою охотою вам одповім, тим більше, що секрет таки у мене дійсно є.

Всі бійці і командири, - а їх було в землянці чоловік тридцять, - раптом заворушились і, розташувавшись для довгого приємного слухання, притихли. Командир умів оповідати. Вони були добрі бійці, і Петро Колодуб любив їх. Поклавши на похідний столик люльку, він трохи почекав, поки стало зовсім тихо.

- Це було на Десні, - почав знаменитий капітан, усміхнувшись.- Да... одним словом, звичайний наш український дід-рибалка перевернув мені тоді всю душу. Хто з бійців, що пізнали увесь тягар торішнього німецького вторгнення, не пам'ятає цього діда? Пригадуєте осінь? Що не ріка, то й драма, то й діди, мов добрі річні духи. Вони були сміливі, діди оті, сердиті і не боялися смерті. Дехто сказав би, що вони не любили нас. Часом їхня нелюбов і навіть презирство до нас не мали впливу. Було таке?

- Було, - зітхнули в кутку землянки.

- Ну, так от слухайте.

Капітан Колодуб підібгав під себе ноги - це була його улюблена поза з пастушого дитинства - і, спершись руками на коліна, подивився на присутніх. У землянці було накурено. Бійці сиділи у присмерку в найрізноманітніших позах, притулившись один до одного чи обнявши один одного. Всі вони були різні і всі рідні. Усіх їх об'єднувало одне почуття єдиної сім'ї, те незабутнє і неповторне, що перед лицем щоденних небезпек гуртує на війні чисті серця юнаків, що лишається потім людині найдорожчим спогадом на все її життя.

Пройдуть літа, загояться рани, приорються ворожі кладовища, забудуться пожарища і многі події поплутаються в сивих головах од частих спогадів і перетворяться уже в оповідання, але одне зостанеться незмінно вірним і незабутнім - високе і благородне почуття товариства і братства всіх юнаків, що розбили і стерли з лиця землі фашистське божевілля.

- Ми відходили без зв'язку, без артилерії, ми одступали на схід день і ніч. Ворожі кліщі мали от-от замкнутися перед нами. Ми несли на плечах своїх поранених товаришів, падали з ними, проклинали все на світі і йшли далі. Ніде правди діти, були такі, що й стрілялися од розпачу, і гордості, й жалю. Були й такі, що кидали зброю і з гіркою лайкою повзли до рідних хат, не мавши сили духу пройти мимо.

Колодуб примовк замислившись.

- Нас було небагато, чоловік п'ятнадцять. Було кілька танкістів з розбитих танків, були кулеметники, політпрацівники, два бортмеханіки, навіть один полковник без полку. Я був тоді ще командиром танка, що залишивсь у німців з пробитим мотором. А до війни я був садівником. Сади колгоспам садив, співав пісень, дівчаточок любив та, мабуть, що й усе.

Капітан Колодуб так тепло і разом з тим з такою тонкою, знайомою всім іронією усміхнувся, що за ним тихо усміхнулася вся землянка.

- Ми вибилися з сил. Ноги вже не несли, наступала ніч. Перед нами за селом велика ріка. А німці були недалеко. Чимало з нас не вміло плавать. Нам показали хату перевізника.

- Тікаєте, бісові сини? - спитав нас дід Платон Півторак, що виходив уже з сіней з веслом, сіткою й дерев'яним ковшем для виливання води з човна. - Багато я вже вас перевіз. Ой багато, та здорові все, та молоді, та все - перевези та перевези. Савко! - крикнув Платон до сусідньої хати. - Ходім, Савко. Треба перевезти, нехай вже тікають. Га?.. Ходім, ходім! Це вже, мабуть, останні.

Савка вийшов із своєї хатки і дивився на нас, як намальований. Було йому літ сімдесят чи, може, й більше. Він був маленький, з підстриженою борідкою. Був би він сильно схожий на святого Миколу-угодника, коли б величезна, мов коров'ячий кізяк, стара кепка не лежала у нього на ушах та землистого, так би мовити, кольору светр не висів на ньому, як на хлопчику батьків піджак. За дідом Савкою виходив чималий хлопець з двома опачинами.

- Еге-ге! Щось ви, хлопці, не той, не як його, не туди неначе йдете, - сказав дід Савка і хитро подивився на нас. - Одежа ось нова, і торбочки, і ремні, еге, і самі ось молоді, а звертаєте неначе не туди, га?!

- Ходім уже, годі! - сказав Платон.

Пішли.

- Заспокойтеся, човен є, і чималий, - сказав я тихо нашому супутнику Борису Троянді, що хвилювався увесь час більш за всіх. Він не вмів плавати.

- Ви думаєте, вони нас перевезуть? По-моєму, треба бути дуже обережними, - стримуючи хвилювання, сказав Троянда.

- Не знаю, чого вони оце так тікають, - сказав дід Платон, ідучи за Савкою до річки, так ніби нас тут зовсім не було. - Чого вони так тієї смерті бояться? Раз уже війна, так її нічого боятися. Уже якщо судилася вона кому, то не втечеш од неї нікуди.

- Еге! - погодився Савка. - Уже, казав той, ні в танку не сховаєшся, ні в печі не замажешся.

- Душа несерйозна, розбалувана, - сердився Платон.- Візьми мого Левка. Як він на Кохин-Голі тих, як їх, бачив? Всіх до одного вичистив. Читав листа? Полковник Левко Півторак - я понімаю! А це - казна-що, не люди.

Ми йшли стежкою мовчки у густих лозах. Діди йшли попереду з сітками і хропачами дуже повільно, ніби на звичайну нічну рибну ловлю, і, здавалося, не звертали жодної уваги ні на гарматну стрілянину, ні на рев німецьких нахабних літаків, - одним словом, увесь німецький фейєрверк, що так замучив нас за останні дні важкого відступу, для них ніби не існував зовсім.

- Слухай, батьку! Ти не можеш іти трохи швидше? - звернувся до Платона Троянда.

Платон не одповів.

- Слухайте, діду, ви не можете іти трохи швидше? - стримуючи дрижаки, спитав Троянда ще раз.

- Ні, не можу, - одповів Платон. - Чого пак ви отакий швидкий стали, хто вас знає? Старий я вже швидко ходить. Одходив уже своє.

- Скажіть, а де ж річка? Далеко річка?

- А ось і річка.

Дійсно, лоза зразу кінчалась, і ми вийшли на чистий піщаний висип. Перед нами була тиха широка Десна. За річкою крутий берег, а далі, праворуч, другий висип і лози. За лозами темні ліси, а над річкою і над лісами вечірнє небо, якого я ніколи таким ще не бачив.

Сонце давно вже зайшло. Але його проміння освітлювало ще з-за горизонту верхи велетенського нагромадження хмар, що насувалися з заходу на все небо. Хмара була важка, темно-темно-синя, внизу зовсім чорна, а самий верх її, самий вінець майже над нашими головами, було написано шаленими крученими криваво-червоними і жовтими мазками. Величні німі зловісні блискавиці горобиної ночі палахкотіли, не вгасаючи, між шарами хмар. І все це одбивалося в воді, і здавалося, що ми стояли не на землі, що ріки немає, а є міжхмарний темний простір, і ми, розгублені в ньому, малесенькі, як річні піщинки. Небо було надзвичайне. Природа була ніби в змові з подіями і попереджала нас своїми грізними знаками.

Риба боялася такої ночі і шугала по висипах на мілині. Десь за нами і ліворуч попід хмарою носилися ракети, мов змії. Було видно. Світило жовтуватим відблиском жовтої корони хмар. Гриміли гармати. Ми стояли нерухомі. Було щось надзвичайне, урочисте і грізне. Всі примовкли і розгубилися, немов перед якоюсь виключною подією.

- Ну, сідайте, повезем. Чого стали? - сказав дід Платон, Він стояв уже біля човна з веслом. - Повезем уже, а там, що бог дасть. Не вміли шануватися, так уж повезем, тікайте, чорт вашу душу бери... Куди ти хитаєш? Човна не бачив, воїн! - загримав дід на когось із нас.

Ми розсілися у човні мовчки, і кожний думав свою невеселу думку.

- У тебе готово, Савко?

- Можна.

- А хмар наперло... Ач, що робиться! Страшний суд, чи що, починається? - Дід Платон подивився на небо і плюнув у долоню. Потім він узяв весло і сильним рухом одштовхнувся од берега.

Савка з онуком гребонули опачинами.

Човен був великий і старий-престарий. Він увесь був просмолений смолою і покарбований часом.

Я сидів у човні близько коло діда Платона. Я дивився на тиху чарівну річку, і на берег, і на суворого кормчого діда, що піднімався наді мною на фоні урочистого неба. Мені здалося, що мене перевозять на той світ. Сором, і розпач, і невимовний жаль, і безліч інших гострих почувань охопили мою душу, і скрутили її, і пригнули. Прощай, моя рідна, дорога Десно.

Мене вивів із думи голос Платона. Він продовжував з Савкою свою розмову, образливу і гірку для нас. Видно, щось сильно його мучило, щось хотілось йому додумати до кінця. Він ніби думав уголос:

- Чорт його знає, що воно таке почалося. Сьогодні вранці заходить до хати якесь дермо собаче та все кругом у зброї та в ремінні, та не в абиякому ремінні, а новому.

- Еге! - почувся ззаду голос Савки.

- А це ж усе гроші!

- Еге!

- Вставай, - каже, - вези, годі спати. А я три ночі не спав, возив.

Платон трохи помовчав.

- А оце недавно, перед вечором, перевозив з Митрофаном одну партію. Так одно, чорти його батька бери нехай, вроді отого, що коло тебе в очках сидить, теж у новому ремінні, так ще револьвер витягло та кричить - вези, каже, мерщій, куркуль! Їй-богу, правда. А в самого руки тремтять і очі викарячені, немов у носаря чи в окуня, од страху. От пак людина, хай бог милує.

- А, чорті-що.

- Еге. Так товариші заступились, спасибі їм. Що ж ти, кажуть, чортів син, діда обижаеш? Та чуть не побили. Так притихло.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ніч перед боєм - Олександр Довженко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Ніч перед боєм" (автор: Довженко Олександр Петрович). Читати повністю електронну книгу Олександр Довженко - Ніч перед боєм онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Прослухати аудіокниг

# data[].attributes.body
Прослухати аудіокнигу "Ніч перед боєм"

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко — Ніч перед боєм (аудіокнига скорочено)

# data[].attributes.headline
Миха́йло Миха́йлович Коцюби́нський (1864-1913)

# data[].attributes.subject
Миха́йло Миха́йлович Коцюби́нський (1864-1913)

# data[].attributes.attachment_link.title
Коцюбинський_Михайло

# data[].attributes.headline
Народився Ми

# data[].attributes.body
Народився Михайло Михайлович Коцюбинський 17 вересня 1864 р. у Вінниці в сім’ї дрібного службовця.  Його вихованням займалася переважно мати. Саме завдяки її старанням майбутній письменник мав можливість долучитися до зразків високого мистецтва ще з юних літ.

# data[].attributes.headline
Подивитись фільм знятий за твором М. Коцюбинського "Дорогою ціною"

# data[].attributes.subject
Подивитись фільм знятий за твором М. Коцюбинського "Дорогою ціною"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
RVISION: Советские фильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
Дорогой ценой (1957) фильм

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейлер до твору "Дорогою цуіною"

# data[].attributes.subject
Подивитися буктрейлер до твору "Дорогою цуіною"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ліцей No1 Івано-Франківської міської ради

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер Дорогою Ціною

# data[].attributes.headline
Прочитати книгу "Дорогою ціною"

# data[].attributes.subject
Прочитати книгу "Дорогою ціною"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дорогою ціною

Михайло Коцюбинський

Діялось се в тридцятих роках минулого століття. Українське поспільство, поборене у класовій боротьбі, з ярмом панщизняної неволі на шиї, тягло свою долю з глухим ремством. То не віл був у ярмі, звичайний господарський віл, якого паша й спочинок могли зробити щасливим: ярмо було накладене на шию дикому турові, загнаному, знесиленому, але овіяному ще степовим вітром, із не втраченим іще смаком волі, широких просторів. Він йшов у ярмі, скорившись силі, хоч часом із гніву очі йому наливались кров'ю, і тоді він хвицав ногами і наставляв роги...

Вільний дух народу ще тлів під попелом неволі. Свіжі традиції волі, такі свіжі, що часом трудно було відрізнити сьогодні од вчора, підтримували жевріючу під попелом іскру. Старше покоління, свідок іншого життя, показувало ще на долонях мозолі від шаблі, піднятої в оборону народних і людських прав. Пісня волі, споетизованої, може, в дні лихоліття, чаруючим акордом лунала в серцях молоді, поривала її туди, де ще не чуть кайданів, скованих на людей людьми. На широкі бессарабські степи, вільні, без пана й панщини, рвалась гаряча уява й тягла за собою сотки й тисячі...

От хоч би там, за Дунаєм, гей, там, за Дунаєм!.. Недобитки січової руїни, хоробріші, завзятіші, звили собі гніздо в Туреччині і возили звідти на Вкраїну, мов контрабанду, палкі заклики у кіш на волю, до січового братерства.

Ярами, коритами висхлих річок, лісовими нетрями, прикриваючись нічною темрявою, ховаючись, мов од дикого звіра, тікало од пана і панщини все, що не заплісніло в неволі, не втратило ще живої душі, тікало, щоб здобути собі те, за що предки виймали шаблі з піхов або ставали до бою з кіллями та вилами...

А тим часом ворог не дрімав.

Власники душ, повернених у робуче бидло, записаних у господарський інвентар дідича разом із волами й кіньми, найбільш боялись того неспокійного, вільнолюбного духу народного, бо його ніяк не можна було припасувати до панських інтересів, погодити з незмірними скарбами; які давала панові оброблена хлопом українська земля, віковічна боротьба двох станів - панського й мужичого, боротьба хронічна, що часом приймала гострі форми і бурею проносилась над нещасним краєм,- ніколи не кінчалась, ба й не могла скінчитися, хоч пан переміг. Ще недавно, вмившись в Умані власною кров'ю і накидавши в Кодні стіжок гайдамацьких голів, пан смакував перемогу, пильно обороняючи свої права на живий робочий інвентар - хлопа.

Хлоп протестував, хлоп тікав на вільні землі, рятуючись, як міг, од панщини, лишаючи на рідній землі все дороге, все миле його серцю.

Але й там, далеко від рідних осель, настигала його панська рука. На вільних землях зорганізовані були на втікачів лови, справжні облави, як на вовка або ведмедя. По всій Бессарабії ганяли дозорці, вистежуючи скрізь по ровах, стогах сіна, комишах болотяних річок збіджених, змордованих людей. На півдні Бессарабії, од бистрого Пруту, по лівім боці Дунаю, аж ген до моря стояло на чатах військо і заслоняло волю, що там, за широким Дунаєм, за зеленими прибережними вербами, синіла десь у чужій країні...

Голову втікача оцінено. За кожного спійманого прибережні козаки діставали плату. Сотки, тисячі нещасних попадалися до рук козакам - і мусили випити гірку до краю. Лиха доля чекала втікача: його оддавано в некрути, засилано на Сибір, катовано канчуками, тавровано, мов худобу, або з оголеною напівголовою, збитого, збасаманеного, одсилано в кайданах назад до пана, знов у неволю, на панщину...

Чого він міг сподіватися вдома від пана? А проте, мов талії води під теплим подихом весни, річкою текло вкраїнське селянство туди, де хоч дорогою ціною можна здобути бажану волю, а ні - то полягти кістками на вічний спочинок...

I

- То ти, Остапе?

- Я, Соломіє...

- Що ж воно буде?

- А що ж буде?.. Хай воно загориться без вогню й диму... Втечу... Піду за Дунай, може, ще там люди не пособачились... От бачиш - сакви... Бувай здорова, Соломіє...

- Тікаєш... покидаєш мене... І отсе я лишуся сама з тим осоружним чоловіком... Ні, тікай, тікай, Остапе... Коли б ти знав, що робиться у горницях: пан біга по хаті, мов скажений. "Бунтар, кричить, гайдамака! Він мені людей баламутить!.." Покликав осавулу: "Веди мені зараз Остапа Мандрику..."

- Так...

- "З живого шкуру здеру, чисто оббілую... Я ж йому пригадаю, гайдамаці, Кодню..."

- Так...

- "В некрути, каже, оддам..." А паня біла, біла, трясця трясе її, а вона руки заломила та: "Ромцю, каже, тікаймо звідси, бо ті хлопи заб'ють нас, як мого дідуся в Умані..." Тікай, Остапе, тікай, серце... Спіймають - катуватимуть нелюди, живого не пустять...

- Враг його бери... Не так мені страшно ляха, як злість бере на наших людей: застромив віл шию в ярмо та й байдуже йому, тягне, хоч ти що... Ех, піду, де воля, де інші люди... Бувай здорова, Соломіє...

- Перелазь, хоч попрощаємося.

Остап перекинув через тин, за яким стояла Соломія, сакви і сп'явся на тин. На нічному зоряному небі виткнулась ставна парубоча постать й зникла по хвилі в густих бур'янах по той бік тину.

- Ну, та й кропива ж тут, чисто попікся. Де ти, Соломіє? Поночі й не видко.

- Ось я...- і перед Остапом зачорніла велика, як на доброго мужика, постать.- Ходім до ставка, посидимо під вербами.

Плутаючись у високих бур'янах, пролазячи попід кущами, що тісно посплітались у сій занедбаній частині панського гаю, вони долізли врешті до води. Тут було парно. При повній тиші в повітрі густий гай легко затримав зібране за день тепло, і тепер звідти пашіло, як із печі. По скляному поверху ставка, в глибини якого визирало темне зоряне небо, тихо плив білою хмарою туман і, мов наміткою, загортав блимаючі в таємній глибині зорі. Нічна задуха насичена була сильними пахощами татарського зілля, куширу, зогрітої води. Край човна, в невеличкому плесі, оточеному осокою й лапатими лопухами, жаби лящали так завзято, що заглушали всякий згук у далекій околиці.

Остап із Соломією сіли під вербою, але їм не говорилось. Події, що несподівано привели їх до розлуки, ба й невідома будущина, яка кинула вже свою тінь на душу, збіглись у цей мент докупи і мов замулили глибину сердечну. Говорити мало - що скажеш кількома словами?.. Говорити ширше - навіщо? Не полегша на серці, не одміниться доля... Та й ніколи вже... пора рушати.

- Ти ж кудою подасися, Остапе?

- Та мені аби на чорний шлях, а там уже якось воно буде... там напутять уже...

- Ну, то не йди, голубе, селом, щоб не побачив хто... Я тебе духом перехоплю човном на той бік, а там чагарником, полем - та й вийдеш на шлях. Так безпечніше буде.

Соломія підійшла до ставка, скочила в човен і почала шарити на днищі.

- Капосний дід, одніс весло у катрягу... Ну, та дарма - обійдемось.

Одним зручним скоком Соломія опинилась на березі і з такою легкістю витягла з тину коляку, мовби то була застромлена дитиною ломачка.

Остап сів у човен, і Соломія одіпхнулась од берега. Човен плавко загойдався на волі, а далі тихо й рівно посунув по воді над зорями, що тремтіли на дні блакитної безодні. Соломія з тихим смутком дивилась на Остапа й чула, як по її виду котилась сльоза за сльозою. Вони мовчали. Було б зовсім тихо, коли б не пекельний хор, в якому жаби, здавалось, намагались перекричати одна одну.

Чорний панський гай потиху одсувався назад, закутуючись волокнуватими пасмами білого туману.

Човен стукнувсь об берег. Остап підняв свої сакви і поцілувався з Соломією.

- Бувай здорова... Гляди ж, не забувай мого дідуся... Перекажи, хай вони не журяться. Вже я якось дам собі раду...

- Добре, Остапе, перекажу... Ну хай тебе боронить і хова од лихого мати божа... Прощавай!

Остап скочив на берег, легким рухом закинув на плечі сакви і незабаром зник у чагарнику, а на човні, як велетенська чавунна постать, іще довго стояла Соломія, спершись на кіл та вдивляючись у чагарник, де разом із Остапом зникало її щастя.

Остап йшов навпростець, минаючи вузькі, криві стежки, протоптані товаром й пастухами. Йому був добре знайомий і сей чагарник із обгризеними худобою та виродливо покрученими корчами, й далека околиця, що розпливалась невиразними контурами серед нічної темряви. Одійшовши кілька гонів, Остап зупинився й озирнувся. Невиразною чорною плямою лежало сонне село у видолинку, і тільки в корчмі ясно світилось одиноке віконце й приковувало до себе Остапів погляд. Се одиноке світло серед сонного села було немов останнім "прощавай" рідного закутка, ниткою, що в'язала його з батьківщиною, з усім близьким. Але за хвилину віконце згасло, і Остап почув, як разом із зниклим світлом в його серці щось урвалось і село геть одсунулось од його. Остап непомітно для себе зітхнув і рушив далі.

Чи то під впливом прощання й Соломіїних сліз, чи внаслідок реакції по пережитих турботах, його обгорнув жаль. Чого саме було жаль, він не міг би сказати, та й не думав про те. Так, просто жаль стис за серце, підступив до горла. Якась струнка сердечна бренькнула, зачеплена тим жалем, а з чагарів та з нив, таких рідних і милих - він се почув зразу,- натовпом знялись давні згадки дитинства, неясні, невиразні, але вимагаючі частини серця для землі, яку він покидав тепер навіки, може.

Кожен кущик, горбок, долинка, кожна стежечка - все се було йому знайоме, промовляло до його. Тут, у товаристві однолітків-пастушків, заводив він безконечні грища. Тут він пас панську худобу. Панську! Тим-то й ба, що панську. Та й хіба він сам за весь свій двадцятилітній вік не був лишень панською худобою? Хіба його батько, мати, Соломія, навіть дідусь його, що ходив у Січ, а потім різав панів в Умані,- хіба ж вони не стали такою худобою?.. Коли б вони не були панським товаром, то не міг би пан розлучити його з Соломією та силою оддати її за свого хурмана, не міг би сивого дідуся катувати на стайні нагаями... не похвалявся б оббілувати Остапа за сміливе слово.

- Оббілуєш...- злорадно осміхнувся Остап до себе.- Шукай вітра в полі...

І йому ясно уявлялося, як лютуватиме пан, дізнавшись завтра, що Остап утік.

Коли б хоч дідусеві нічого не сталося через його... Та що йому станеться? Він уже старий, не сьогодні-завтра покладуть у яму... На згадку про діда Остап почув щось тепле у грудях. Ті билиці-казки про Січ, козацтво, про боротьбу з панами за волю, яких він слухав, затаївши дух й не зводячи розжеврілого ока з уст дідових, будили в дитячій голові химерні мрії, вояцький запал.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дорогою ціною - Михайло Коцюбинський, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Дорогою ціною Михайло Коцюбинський Діялось се в тридцятих роках минулого століття. Українське поспільство, поборене у класовій боротьбі, з ярмом панщизняної неволі на шиї, тягло свою долю з глухим ремством. То не віл був у ярмі, звичайний господарський віл, якого паша й спочинок могли зробити щасливим: ярмо було накладене на шию дикому турові, загнаному, знесиленому, але овіяному ще степовим вітром, із не втраченим іще смаком волі, широких просторів.

# data[].attributes.headline
Прослухати аудіокнигу "Дорогою ціною"

# data[].attributes.subject
Прослухати аудіокнигу "Дорогою ціною"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
аудіокнига.ua

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
михайло коцюбинський. дорогою ціною

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
дорогою ціною

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Коцюбинський. Дорогою ціною (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська література | Добірка творів | https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AecMmEq61hRUWoodlZ2KPLLs "Дорогою ціною" - повість українського письменника М. М. Коцюбинського. Дія відбувається у 1834-1836 роках, коли вже була ліквідована Задунайська Січ і в Україні існувала панщина. Приємного прослуховування!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Карпенко-Карий Тобілевич

Ім'я при народженні

Тобілевич Іван Карпович

Псевдо

Карпенко-Карий, Гнат Карий

Народився

17 (29) вересня 1845
с. Арсенівка, Бобринецький повіт, Херсонська губернія,
Російська імперія

Помер

2 (15) вересня 1907 (61 рік)
Берлін, Німецька імперія
· рак печінки

Підданство

Російська імперія

Національність

українець

Діяльність

драматург, актор, театральний діяч

Мова творів

українська

Роки активності

1884- 1907

Жанр

комедія, трагедія, драма

Батько

Тобілевич Карпо Адамович

Брати, сестри

Садовська-Барілотті Марія Карпівна , Панас Саксаганський і Микола Садовський

У шлюбі з

Тарковська Надія Карлівна і Тобілевич Софія Віталіївна

Діти

Тобілевич-Кресан Марія Іванівна

Іван Карпенко-Карий у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Іва́н Карпе́нко-Ка́рий (справжнє прізвище - Тобілевич; , с. Арсенівка, Бобринецького повіту Херсонської губернії, тепер Новомиргородський район, Кіровоградська область - 2 [15] вересня 1907, Берлін) - український письменник, драматург, актор, ерудит, один з корифеїв українського побутового театру.

Справжнє ім'я - Іван Карпович Тобілевич (псевдонім Карпенко-Карий поєднує в собі ім'я батька та улюбленого літературного персонажа Гната Карого - героя п'єси Т. Шевченка "Назар Стодоля").

Народився в родині зубожілого дрібного шляхтича Карпа Адамовича Тобілевича гербу Трживдар, управителя поміщицького маєтку.

Навчався в Бобринецькому повітовому училищі, з 1859 року працював писарчуком станового пристава в містечку Мала Виска, пізніше - канцеляристом міської управи.

1864 - на службі в повітовому суді.

1865 переїхав до Єлисаветграда, де працював столоначальником повітового поліцейського управління, брав участь в аматорських виставах О. Тарковського, публікував літературно-критичні статті, став членом нелегального народовольського гуртка Опанаса Михалевича.

1870 одружився з Надією Тарковською, тіткою єлисаветградського поета й журналіста Арсенія Тарковського (її троюрідний племінник - відомий російський кінорежисер Андрій Тарковський). Як посаг отримав родинний хутір Тарковських. Надія Карлівна народила йому семеро дітей.

1881 втратив дружину Надію, наступного року померла дочка Галина.

1883 в альманасі "Рада" надрукував оповідання "Новобранець", підписане псевдонімом Гнат Карий. За неблагонадійність був звільнений із посади секретаря поліції. Вступив до театральної трупи М. Старицького.

1883 одружився з Софією Дітковською, хористкою трупи М. Старицького.

1884 заарештований і засланий до Новочеркаська. Працював ковалем, пізніше відкрив палітурну майстерню. У засланні написав свою першу драму "Чабан" ("Бурлака"), а також п'єси "Бондарівна", "Розумний і дурень", "Наймичка", "Безталанна".

1886 у Херсоні вийшов перший "Збірник драматичних творів" І. Карпенка-Карого.

1890 вступив до товариства українських артистів, написав комедію "Сто тисяч".

1899 написав історичну трагедію "Сава Чалий", присвячену подіям гайдамаччини 18 століття.

1900- 1904 створив власну трупу, написав п'єси "Хазяїн", "Суєта", "Житейське море".

1906 захворів, залишив сцену й виїхав на лікування до Берліна. 2 (15) вересня 1907 року Карпенко-Карий помер після тяжкої хвороби (рак печінки та селезінки) у Берліні, куди їздив на лікування; поховано його на хуторі Надія.

Драматургійна творчість

У художньому осмисленні суспільних процесів своєї доби, буття людини і світу взагалі І. Тобілевич (Карпенко-Карий) найповніше реалізував себе в жанрі комедії, яка завдяки своєрідній індивідуальній творчій манері драматурга стала самобутнім явищем в історії української культури і набула "характеру вельмиповажного театрального жанру".

Його "Мартин Боруля", "Сто тисяч", "Хазяїн" є класикою світової драматургії і неперевершеним взірцем[джерело? ] для наступних поколінь комедіографів.

Становлення І. Тобілевича-комедіографа пов'язане з глибинними процесами у житті українського народу, його культури. Дослідники творчості І. Карпенка-Карого опираючись на мемуарні свідчення М. Кропивницького, М. Садовського, П. Саксаганського. С. Тобілевич, Є. Чикаленко не раз слушно вказували на виняткове значення етнічних джерел його комедійної творчості, засвоєння ним досвіду літературних попередників та світової літератури. Тому комедії І. Тобілевича бачаться як результат довготривалого розвитку цього жанру в українській літературі.

Саме Іван Карпенко-Карий утвердив жанр комедії в українській літературі як канонічну універсальну форму художнього зображення і моделювання найрізноманітніших проявів взаємин між людьми та організації їхнього внутрішнього світу в системі координат загальнолюдських цінностей.

Досвідчений театральний критик, теоретик і організатор театральної справи в Україні, І. Тобілевич добре розумів ідейно-тематичну та естетичну обмеженість побутово-етнографічного театру, який уже давно не відповідав новим запитам глядача, пробудженого і стрімким розвитком суспільних процесів пореформеної доби, і свіжими віяннями та злетами філософсько-естетичної думки на теренах Російської імперії, - взаємозумовленими факторами всезагального поступу. Підсумовуючи власні творчі пошуки в драматургії і загальний досвід театрального життя останньої третини XIX століття, він зафіксує у "Записці до з'їзду сценічних діячів": "Слухач стомився дивитися на це плясове мистецтво й починає справедливо обурюватися перекручуванням життя, кажучи: у малоросійських писарчуків народ співає, танцює ціле життя, немає в них ні печалі, ні горя, ні громадських інтересів", адже "легковажний, шаблонний, жартівливий репертуар без будь-яких інтересів, що охоплюють суспільне життя даного часу, не задовольняє слухача, який очікує від театру вражень вищого порядку".

Викликати, виховати у читача (слухача, глядача) "враження вищого порядку", які б сприяли очищенню душі його, і стало основною метою, творчою настановою І. Тобілевича-комедіографа.

"Нехай лише цензура не доводить своє вето до крайнощів. нехай вона слідкує лише за тим, щоб до п'єс не потрапляло щось аморальне...і ми побачимо на сцені комедії. які будуть сприйматися з живим інтересом і дадуть добрі результати... в моральному... відношенні", - зауважує драматург. Дещо згодом, 1903 року, свою естетичну програму, І. Тобілевич втілить у художній формі устами Івана Барильчика - героя п'єси "Суєта": "Сцена ж - мій кумир, театр - мій священний храм для мене! тільки з театру, як з храму крамарів, треба гнать і фарс, і оперетику, вони - позор іскуства, бо смак псують і тільки тішаться пороком!.. В театрі грать повинні тільки справжню літературну драму, де страждання душі людської тревожать кам'яні серця і, кору ледяну байдужості на них розбивши, проводить в духу слухача жадання правди, жадання загального добра, а пролитими над чужим горем сльозами убіляють його душу паче снігу! Кумедію нам дайте, кумедію, що бичує сатирою всіх, і сміхом через сльози сміється над пороками, і заставля людей, мимо їх волі, соромитись своїх лихих учинків!..Служить таким широким ідеалам любо! Тут можна іноді й поголодать, щоб тільки певність мать, що справді ти несеш нехибно цей стяг священний".

Очевидні джерела цієї естетичної програми І. Тобілевича. Надзвичайний ерудит і трудоголік Карпенко-Карий знав, як розумів серйозну комедію Педро Кальдерон, читав трактат Дені Дідро про серйозну комедію, був знайомий з висловами О. Пушкіна, М. Гоголя, Т. Шевченка й О. Островського.

Серед 18 п'єс, що є в творчому доробку І.Тобілевича, дослідники, спираючись на авторське визначення жанру, традиційно називають 8 комедій. Хоча дві останні - "Суєта" ( 1903) та "Житейське море" ( 1904) - зарахувати до цього жанру можна лише умовно. Жанрова невизначеність характерна і для першої комедії І. Карпенка-Карого "Розумний і дурень". Ця "комедія в 5 діях" продовжила художнє дослідження І. Тобілевичем причин морального звиродніння і ницості людини під впливом спокуси, гординею, владою, грішми, розпочата п'єсами "Бурлака", "Підпанки", що також мають окремі риси комедії. Головний персонаж п'єси - Михайло Окунь - безсердечний син і брат, шахрай, зажерливий набуватель. Для нього немає нічого святого. Він порушує Господню заповіді - "не пожадай добра ближнього свого", "шануй батька й матір своїх"; хитрощами намагається позбутися з господарства свого брата Данила - втілення чеснот і совісті. (Про Данила односельці говорять, що той "і Євангеліє, і Біблію всю прочитав"), зваблює і одружується з його нареченою.

П'єса "Розумний і дурень" - зразок своєрідного осмислення вічних образів Каїна і Авеля. На думку драматурга, причиною цих вчинків Михайла стала надмірна любов та увага батьків, які несправедливо і незаслужено протиставляли своїх дітей змалку.

Карпенкознавці минулої епохи стверджували, що комедія "Розумний і дурень" започаткувала трилогію (два інших твори - "Сто тисяч" та "Хазяїн"), в якій тріумфує реалістичне. об'єктивне зображення життя, виповнене в досконалій і новій для українського театру художній формі.

"Одсунувши на задній план фабулярні моменти І. Тобілевич, - як зазначив Яків Мамонтов, - натомість висунув барвисту зарисовку побуту та правдиву реалістичну характеристику персонажів. Від цього, - наголошує дослідник, - комедійний жанр у І. Тобілевича стратив свою легкість і веселість, і наблизився до драми. про побутові комедії І. Тобілевича можна сказати те ж саме, що й про п'єси О. Островського: суто комедійні елементи в них завжди переплітаються з елементами драматичними і разом становлять ту суцільність, що підносить побутово-комедійний жанр на його вищий ступінь - на ступінь п'єси з широким соціальним змістом".

Соціальний зміст своїх п'єс І. Тобілевич вміло поглиблював життєвими джерелами - типажами взятими з єлисаветградської околиці чи й з власної родини, про що є цікаве дослідження М. Смолечука "Я взяв життя".

Значним кроком у побутово-психологічних п'єсах Карпенка-Карого, порівняно з попередниками, було подолання народницького етнографізму й мелодраматично-опереткової форми подачі матеріалу.

У європейській критиці (зокрема, слов'янських країн) знаходимо зіставлення характерів драматургії Карпенка-Карого з типами П.Гвездослава, Б. Нушича, І.Вазова. На цьому 1908 р. наголошувала основоположник болгарського театрального мистецтва Адріана Будовська. Чимало слушних міркувань щодо неординарності Карпенка-Карого як драматурга знаходимо в чеських періодичних виданнях "Злата Прага", "Звон", "Свободна земле". Про нього відгукувалися такі відомі світові особистості, як Індржі Гонзл, Ян Копецьки, Славік Бедріх та інші. Польською мовою твори драматурга перекладав відомий перекладач Е. С. Бури. Першою українською п'єсою, поставленою 1907 року у Вінніпезі ( Канада), стала драма І. К. Карпенка-Карого "Бурлака", наступною - комедія "Мартин Боруля" ( 1908 p.), третьою - історично-побутова п'єса "Чумаки" ( 1910 p.). На сторінках англо- і франкомовних видань Канади було вміщено відгуки і рецензії на ці вистави. Протягом десятиріч відгуки про творчість І.Карпенка-Карого з'являлися в періодичних виданнях США, Німеччини, Австрії, Аргентини.

Комедія "Мартин Боруля"

Започатковує блискучий ряд "серйозних комедій" І. Тобілевича "Мартин Боруля" (1886), твір з багатьох точок зору показовий. Темою п'єси послужило таке досить поширене явище, як бажання представників приниженого і обмеженого в правах третього стану перейти за допомогою грошей у стан вищий, прагнення багатого селянина дорівнятися до дворянства. Ситуація відома ще від "Міщанина - шляхтича" Ж.-Б. Мольєра і нашої давньої сатири "Доказательства Хама Даніеля Кукси потомственні". Тільки у І. Тобілевича прагнення Мартина "вийти на дворянську лінію" - це спроба самозахисту "маленької людини" у несправедливому суспільстві.

Гуманістична позиція автора чітко виявляється в зальній концепції твору, що виражає його співчуття й любов до людини, турботу за її долю і розкривається у виборі дійових осіб та їх характеристиках, в ремарках, структурі комедії, авторських завершеннях. В.Вієвський у брошурі "Поетика комедійності „Мартина Борулі" І. Карпенка-Карого" детально виписав засоби та прийоми, якими користувався комедіограф.

На прикладі образу головного героя - Мартина Борулі І. Тобілевич розкриває конфлікт здорової народної моралі з "манією" дворянства, породжений відстоюванням ним своєї людської гідності. Автор до мінімуму звів роль комедійної інтриги, віддавши перевагу внутрішній дії. Конфліктну ситуацію драматург виводить не стільки з зовнішніх причин, скільки з внутрішнього стану персонажу - нестримного прагнення довести, що ні чим не гірший від "приймака Красовського". Така заглибленість у душу людини надає камерності звучання комедії, відтворює складні внутрішні почуття та психологічні колізії, визначає трагікомізм образу.

І.Карпенко-Карий показує до чого може призвести людину ігнорування здорової народної моралі і одночасно утверджує високі етичні норми образами людей, які не цураються землі, праці на ній, свого походження, національних звичаїв і традицій (Гервасій Гуляницький, його син Микола), які випромінюють нехитру народну мудрість (Омелько). Позиція автора зумовила типові узагальнення комедії, проникливий аналіз людських стосунків та характерів, соціальну детермінованість конфліктів і перипетій, вчинків і розв'язок. До речі, в "Мартині Борулі" проглядаються ситуації з "Ревізора", коли зібралися гості, а жених поїхав, з "Одруження Фігаро" - сама втеча жениха. Основою типізації характерів і обставин у цій п'єсі є загальнолюдський зміст таких категорій як честь, гідність, добро - з одного боку та підступність, пристосуванство, егоїзм, зло - з другого. Звідси і наявність трагікомічних елементів у творі.

Комедії "Сто тисяч" та "Хазяїн"

Наступним етапом у становленні соціально-психологічної комедії Івана Карпенка-Карого стали "Сто тисяч" та "Хазяїн", у яких в динаміці подано єдиний психологічний тип людини, одержимої жадобою збагачення. Цей тип також давно відомий в літературі - Скупий лицар в Олександра Пушкіна, Плюшкін - у Миколи Гоголя, Гобсек - в Оноре де Бальзака. Якщо названі класики лише роблять припущення про те, що призвело їхніх героїв до певного психологічного стану, абсурдності дій, то Іван Тобілевич розкриває проблему детально.

Герасим Калитка і Терентій Пузир - це той же Боруля, що дошукується певної форми самозахисту власної гідності, тільки з тією різницею, що Мартин Боруля перебуває в полоні ілюзії дворянства паперового, а ті - ілюзії, пов'язаної з накопиченням матеріальних благ. В основу обох п'єс покладено подвійну конфліктну лінію.

Перший план драматичної дії в "Ста тисячах" - сюжетна лінія грошей ("Гроші" - первісна назва цієї п'єси), яка знаходить своє вираження: Калитку обдурено, він виявляє обман і зі словами "краще смерть, ніж така потеря" вішається, але Бонавентура Копач та домашні рятують його. Ця трагікомічна кінцівка й дає повне логічне закінчення інтризі.

Та все ж і в "Ста тисячах" і в "Хазяїні" основною є інша, прихована за зовнішньою, сюжетна лінія - показ морального звиродніння стяжателя. Образи Калитки і Пузиря - далеко не однозначні. Це люди праці, трудівники-трудоголіки, що як і сам автор знають: "без праці немає життя" (Т.3, С.340). Кожен з них по суті - нормальний чоловік, у котрого з дитинства сформовані естетичні почуття, зумовлені народним світоглядом. Тільки виражаються ці почуття по-різному. Наприклад, Герасим Калитка у п'єсі "Сто тисяч" розкриває свою ліричну натуру монологом про землю: "Ох, земелько, свята земелько - Божа ти донечко! Як радісно загрібати тебе до купи, в одні руки... Легко по своїй землі ходить. Глянеш оком навколо - усе твоє: там череда пасеться. там орють на пар, а тут зазеленіла вже пшениця і колосується жито...".

Більшість дослідників Івана Карпенка-Карого ( С. Єфремов, Я. Мамонтов, Л. Стеценко, Л. Дем'янівська та ін.) розглядають і образ Терентія Пузиря (п'єса "Хазяїн"), як безмежно жадібного до наживи мільйонера-землевласника. А якщо придивитися уважніше, то можна також розгледіти ліричну душу героя зі специфічним виявом поетичної удачі. перемагаючи гострий біль, коли йому залишилося жити не більше двох - трьох днів, з перекошеним від мук обличчям, він говорить: "одна овечка, з послідніх, біленька з курдючком - має поранений хвостик; друга - чорненький лоб - шкандибає не праву задню ніжку; нехай Карпо обдивиться, щоб часом не загинули - шкода худоби..." .

Чи не здається, що Іван Тобілевич сценою огляду овечок хотів показати - Пузир, між іншим, тонка лірична натура, здатна бачити у буденному прекрасне, дуже любить пісні, музику, а всі інші риси характеру є домінуючими і переважають у всіх його вчинках лише через обставини, зумовлені життям?

П'єса "Паливода XVIII століття"

І. Карпенко-Карий завжди був сміливим експериментатором драматичних форм, в тому числі й у галузі комедіографії.

Так п'єса "Паливода XVIII століття", яку дослідники трактують як повернення до романтично-побутового театру, насправді ж є чуйною стилізацією форм і мотивів народного театру. Драматург не боїться буквально зупинити фабульний розвиток дії, щоб розіграти невеличкий анекдот. Ця комедія - своєрідний "монтаж атракціонів", до якого мистецтво дійде у 20-ті роки XX століття через Ейзенштейна, Мейєрхольда і Брехта.

Тут же І.Карпенко-Карий вдається до дивовижного на ті часи в українській драматургії прийому "театр у театрі", беручи за вихідний поштовх для власної творчої фантазії діалог з "Приборкання непокірної" Шекспіра, з п'яним лудильником Пройдом, якого збудивши, жартома оголосили лордом. Цей драматичний хід пов'язаний з бароковим світосприйманням (недарма в назві - звучить XVIII ст.). У цьому безліч іронії і концентрованої ілюзії. Ця гра з життям і в життя є універсальною моделлю людської поведінки, а уява про життя, як про сон і про сон, як життя проростає через епоху Відродження аж у Середньовіччя. Таким чином родовід "Паливоди..." корінням сягає Кальдерона, Корнеля, Маріво, а далі йде до Піранделло, Жене і "Фараонів" О. Коломійця.

Комедія "Чумаки"

Своєрідним калейдоскопам інтермедійних сюжетів стала комедія "Чумаки", цементуючим початком якої став образ Віталія - "премудрого Соломона", як його називають односельці. Він з'ясовує для себе сутність своїх земляків. Для цього І. Тобілевич в п'єсі подає типи простих селян. І ми зробимо висновок, що автор не любить найбідніших бідняків - люмпенів. Не любить за їхню темність й відсутність людської гідності, за лінощі й жорстокість, непередбачливість і полохливість, жадібність і нечуйність - за відсутність елементарних чеснот.

В останньому акті "Чумаків" Віталій, випробовуючи односельців, прикинувся пограбованим і розореним. Він просить у братів і сестер во Христі відстрочки повернення їм грошей, вкладених у чумачку. Ті ж чинять розправу. Розлючений, осатанілий натовп готовий роздерти його на шматки. Тоді Віталій знімає з себе черес, наповнений грішми, і дражнить ним земляків, як зграю скажених собак.

Усього І. Карпенко-Карий написав 18 п'єс:

Екранізовані

Автор багатьох п'єс, які було екранізовано:

Значення для України

Іван Франко писав про Івана Карпенка-Карого:

Чим він був для України, для розвою її громадського та духовного життя, се відчуває кожний, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се розуміє кожний, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література.

На честь Івана Тобілевича названо Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого.

Падалка Н. Іван Карпович Тобілевич (Карпенко-Карий): лекція для студентів-заочників фак. мови і літ. пед. і вчит. ін-тів / Н. Падалка ; Упр. вищ. шк. М-ва освіти УРСР, Наук.-метод. каб. заоч. педосвіти. - Київ: Рад. школа, 1948. - 30 с.

Іван Карпенко-Карий (Іван Тобілевич) (1845-1906): Київ, 1987 (НБУ ім. Ярослава Мудрого). // Історія української літератури XIX століття: у 3 кн. / за ред. М. Т. Яценка, 1995-1997. - Кн. 3 : Либідь.

Іван Карпенко-Карий (Іван Тобілевич) (1845-1907): Київ, 1987. // Історія української літератури: у 2 т., 1987. - Т. 1 : Наук. думка.

Рильський, М. Т. Гордість української драматургії: Київ, 1980 (НБУ ім. Ярослава Мудрого). // Статті про літературу / упоряд. Б. Рильського, Г. Колесника, 1980. - С. 242-246 ; вступ. ст. Л. Новиченка: Дніпро.

Єфремов, Сергій. Іван Тобілевич: біогр.-літ. нарис / Сергій Єфремов: Київ, 1910. // Драми і комедії, 1910. - Т. 1. - Вид. 2-ге: Київ.

Кміт, Ю. Карпенко-Карий (Іван Тобилевич) / Ю. Кміт // Літературно-науковий вістник. - 1900. - Річник 3, т. 11. - С. 1-22.

Мороз Л. З. Карпенко-Карий Іван // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. : І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : [б. в.], 2012. - Т. 12 : Кал - Киї. - 711 с. - ISBN 978-966-02-6472-4.

Шепель Л. Ф. Карпенко-Карий // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2007. - Т. 4 : Ка - Ком. - С. 126. - 528 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0692-8.

Смерть Івана Карповича Тобілевича (Карпенка-Карого): некролог / Рада: газета. - 1907. - № 200. - 4 вересня. - С. 2.

Пам'яті Івана Карповича Тобилевича: некролог / Рада: газета. - 1907. - № 201. - 5 вересня. - С. 1.

Література

Іван Карпенко-Карий. Історія української літератури: У 2 т. - Т. 1. - К., 1987.

Галабутська Г. Життєві і творчі обрії Карпенка-Карого // Дивослово. - 1995. - № 12.

Карпенко-Карий Іван. Твори в 3-х томах. - К. : Державне вид-во художньої літератури, 1960-1961.

Мороз Л. Іван Карпенко-Карий. Історія української літератури: XIX ст. Кн. 3. - К., 1997.

Гордість української драматургії: Про творчість Карпенка-Карого // Статті про літературу / М. Т. Рильський. - К., 1980.

Наукові записки КДПУ ім. В. Винниченка. Випуск XXVII. Серія: філологічні науки (літературознавство). - Кіровоград: РВЦ КДПУ ім. В. Винниченка, 2000. - 380 с. - С. 52-61.

Іван Карпенко-Карий. Вибрані п'єси // Шкільна бібліотека. - К. : Дніпро, 1970.

Новиков А. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст. : монографія / Анатолій Олександрович Новиков. - Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. - 412 с.

Смоленчук М. К. Хутір Надія: держ. заповідник, садиба-музей І. К. Карпенка-Карого (Тобілевича): нарис / М. Смоленчук. - Дніпропетровськ: Промінь, 1967. - 21 с. : 6 л. іл.

Тобілевич С. В. Життя Івана Тобілевича (Карпенка-Карого) / С. В. Тобілевич. - Київ: Мистецтво, 1945. - 283 с.

Піскун Ів. Драматургія Тобілевича / Ів. Піскун. - Київ: Центр. дім нар. творчості УРСР, 1941. - 41 с.

Тобілевич І. Драми і комедії. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; з портр. авт. й передм. С. Єфремова. - Київ: ВІК, 1910. - 352 с.

Карпенко-Карий І. К. Вибрані твори / І. Карпенко-Карий (Тобілевич) - Київ: Держ. літ. вид-во, 1936. - 559 с.

Збірник драматичних творів Івана Карпенка-Карого. - Херсон: Тип. М. К. Аспера, 1886. - 140 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 232 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 2 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 226 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 3 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 258 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 4 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Київ ; Харків: Держ. вид-во України, 1929. - 213 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 5 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1930. - 202 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 6 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова. - Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1929. - 289 с.

Тобілевич І. Драми і комедії. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; з портр. авт. й передм. С. Єфремова. - Київ: ВІК, 1910. - 352 с.

Тобилевич И. Драмы и комедии. Т. 3 / Иван Тобилевич (Карпенко-Карый). - Одесса: Тип. Акционер. Юж.-Рус. о-ва Печат. Дела, 1903. - 434 с.

Тобилевич И. Драмы и комедии. Т. 5 / Иван Тобилевич (Карпенко-Карый). - Полтава: Тип. Г. И. Маркевича, 1905. - 450 с.

Карпенко-Карий І. К. Вибрані твори / І. Карпенко-Карий (Тобілевич). - Київ: Держлітвидав, 1937. - 291 с. - (Шкільна бібліотека).

Тобілевич І. К. Драматичні твори / І. К. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Рад. школа, 1949. - 240 с., 1 портр. : іл. - (Шкільна бібліотека класиків).

Тобілевич І. Бурлака: драма на 5 дій / І. К. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1949. - 62 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич Ів. Сава Чалий: трагедія на 5 дій / Ів. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ ; Ляйпціг: Укр. накладня, 19-?. - 103 с. - (Загальна бібліотека ; № 214-215).

Тобілевич І. Бондарівна: драма на 4 дії й 5 одмін / Іван Тобілевич. - Вінніпеґ: Накладом і друком вид спілки, 1925. - 70 с.

Тобілевич І. Безталанна: драма на 5 дій / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1945. - 93 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич І. К. Чумаки: комедія на 4 дії / І. К. Тобілевич. - Київ: Мистецтво, 1950. - 78 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич І. К. Суєта: комедія в 4 дії / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1947. - 131 с. - (Бібліотека української драматургії).

Карпенко -Карий І. К. Драматичні твори / Вступ. ст., упоряд. і приміт. Р. Я. Пилипчука ; Ред. С. Д. Зубков. - Київ: Наукова думка,1989. - 608 с : портр. - (Б-ка укр. літ. Дожовт. укр. літ). ISBN 5-12-009281-0

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Карпенко-Карий - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Карпенко-Карий Тобілевич Ім'я при народженні Тобілевич Іван Карпович Псевдо Карпенко-Карий, Гнат Карий Народився 17 (29) вересня 1845 с.

# data[].attributes.body
Іва́н Карпе́нко-Ка́рий (справжнє прізвище — Тобілевич; 17 [29] вересня 1845, с. Арсенівка, Бобринецького повіту Херсонської губернії, тепер Новомиргородський район, Кіровоградська область — 2 [15] вересня 1907, Берлін) — український письменник, драматург, актор, ерудит, один з корифеїв українського побутового театру.

Брат Миколи Садовського, Панаса Саксаганського та Марії Садовської-Барілотті.

# data[].attributes.headline
Подивитися фільм за твором Карпенко-Карого "Сто тисяч"

# data[].attributes.subject
Подивитися фільм за твором Карпенко-Карого "Сто тисяч"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Антін Барзюк

# data[].attributes.headline
Прочитати комедію "С

# data[].attributes.body
Прочитати комедію "Сто тисяч"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Карпенко-Карий

Cто тисяч

Комедія в 4 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Герасим Никодимович Калитка - багатий селянин.

Параска - жінка його.

Роман - син їх.

Савка - кум Герасима, селянин.

Банавентура - Копач.

Невідомий - єврей.

Гершко - фактор.

Мотря - наймичка.

Клим - робітник.

ДІЯ ПЕРША

ЯВА І

В хаті яку хвилину нема нікого; входе Невідомий.

Невідомий. Нікого нема... Охо-хо-х! Трудно теперечки жить на світі. А через чево і трудно? Через того, що багато розумних понаставало... Усі торгують, а покупателі только глазами купують, і торговлі нема - один убиток. Так я сібє видумал новую комерцію: хорошій будет гендель, єжелі удастся... Попробуєм!...

ЯВА II

Роман і Невідомий.

Невідомий. Здрастуйте вам.

Роман. Здоров.

Невідомий. Це хата Герасима Никодимовича Калитки?

Роман. Це.

Невідомий. А де ж сам хазяїн?

Роман. Вони в город поїхали, сьогодня повинні буть назад.

Невідомий. Я з ним відался, і он сказал, щоб я приїхав.

Роман. Може, й вони через годину будуть.

ЯВА III

Копач. Ура! Тепер суд гласний, накриває жидків часний! Хе-хе-хе!

Невідомий. А ви разлі часний? Не похоже.

Копач. Не та рожа? Ха-ха-ха!

Невідомий. Прощайте! Я навідаюся опісля, бо у мене є діло до Смоквинова. (Пішов.)

ЯВА IV

Копач і Роман.

Копач. Ха-ха-ха! Заметь-це пройдисвіт! Я їх багато бачив, у мене опит і практіка. Я на них насмотрелся... Командовал зводом, так пров'янт і фураж часто получав, знаю їх, да і они меня знають! Тепер літ трідцать в одставкє, по світу вольно я хожу і в очі сміливо усім гляжу... Стихи... Ха-ха-ха! А батько купчу й досі ще не совершив?

Роман. Ще в городі.

Копач. Хотів поздравити його з пріобрєтєніем зємєлькі... А Прасковєя Івановна?...

Роман. У попа.

Копач. Так! Торічелієва пустота... Хе-хе-хе! Ти цього не знаєш - це з фізікі. В такім разі - адіо! К обіду я прийду. (Пішов.)

ЯВА V

Роман, потім Мотря.

Роман. Наче і розумний, а дурний. Тридцять літ шукає кладів і голий став як бубон, бо все на кладах, кажуть, прокопав... І все він зна - тілько нічого не робе. (Іде до дверей і гука.) Мотре, та йди-бо сюди!

Мотря за дверима. "Чого там? Нема мені часу".

Роман. Та нам, мабуть, не буде часу і вмерти. Іди-бо! Зашиєш мені сорочку, геть розпанахав рукав, а мати десь пішли. Хочеться мені з Мотрею побалакать, то нема за чим у хату йти, так я нарошне розірвав рукав.

Входе Мотря.

Заший. (Показує.)

Мотря. Де це ти так розпанахав?

Роман. Зачепився за вила.

Мотря зашива, Роман її цілує.

Мотря (б'є його кулаком). А це що? А тпруськи!

Роман. Хіба не можна? Ми ж восени поженимось, чула? Що батько казав?

Мотря. То тоді і цілуваться будемо, а тепер зась! Може, ще батько шуткував, а ти вже н губи розпустив.

Роман. Ні, це не шутки. І мати казала, і батько казав, що кращої невістки не треба.

Мотря. Уже зашила. Іди собі, я не маю часу теревені править, та он вже батько приїхали.

Роман. Батько? Справді.

Мотря вибіга.

ЯВА VI

Герасим і Роман.

Герасим. А ви чого тут збіглись, роботи нема, чи що?

Роман. Та я розірвав рукав... Мотря зашила.

Герасим. А мати ж де?

Роман. Пішли до попа...

Герасим. Знайшла празник. Іди ж до роботи, бо там роти пороззявляють та й стоятимуть. Нехай коней розпряжуть, а збрую зараз однеси в комору, щоб якої реміняки не порізали на батоги.

Роман. Добре. Тут жид якийсь питав вас і Копач.(Вийшов.)

Герасим (один). Жид-то діло, а Копач-морока. Ху! Слава богу, справився з ділами: совершив купчу, і земельки прибавилось. І бумага зелена, мов земля, укритая рястом!... Ох земелько, свята земелько, божа ти дочечко! Як радісно тебе загрібати докупи, в одні руки... Приобрітав би тебе без ліку. Легко по своїй власній землі ходить. Глянеш оком навколо - усе твоє: там череда пасеться, там орють на пар, а тут зазеленіла вже пшениця і колосується жито; і все то гроші, гроші, гроші... Кусочками, шматочками купував, а вже і у мене набралося: тепер маю двісті десятин - шматочок кругленький! Але що ж це за шматочок! Он у Жолудя шматочок - так-так, - однієї шпанки ходить дванадцять тисяч, чотири чи п'ять гуртів випасається скоту. Та що? Свиней одних, мабуть, з тисяча, бо то ж зимою тілько біля свиней шість чоловіка день при дні працює!... І яким побитом Жолудь достав таку силу грошей - не зрозумію... Я сам пам'ятаю, як Жолудь купував баранців, сам їх різав, торгував мнясом у різницях, а тепер - багатир. Де ж воно набралося? Не іначе, як нечистим путьом! Тут недоїдаєш, недопиваєш, день при дні працюєш, жінка з діжі рук не виймає - і тілько ж всього-на-всього двісті десятин, а то ж, мабуть, і в десять тисяч не вбереш. Не спиться мені, не їсться мені... Під боком живе панок Смоквинов, мотається і туди й сюди, заложив і перезаложив, - видко, що замотався: от-от продасть або й продадуть землю... Ай, кусочок же, двісті п'ятдесят десятин, земля не перепахана, ставок рибний, і поруч з моєю, межа з межею. Що ж, копиталу не хватає... Маю п'ять тисяч, а ще треба не багато, не мало - п'ятнадцять тисяч! Де ти їх візьмеш? Прямо, як іржа, точить мене ця думка! Де їх взять?... Де?... Хіба послухать жидка, піти на одчай, купить за п'ять тисяч сто тисяч фальшивих і розпускать їх помаленьку: то робітникам, то воли купувать на ярмарках... Мужик не дуже-то шурупає в грошах, йому як розмальована бумажка, то й гроші. Страшно тілько, щоб не влопатись... Обіщав жид сьогодня привезти напоказ. Може, це він уже й заходив. Цікаво дуже бачити фальшиві гроші.

ЯВА VII

Савка і Герасим.

Савка. Здрастуйте, куме! Добре, що я вас дома застав.

Герасим. А навіщо ж то я вам так пильно потрібен?

Савка. Відгадайте! Шкода, не відгадаєте... Грошей позичте, куме! Карбованців з сотню, до Семена.

Герасим. Я ж кажу, що так!... Виходить: недовго думавши - давай! Хіба у мене банк, чи що?

Савка. Та до кого ж ти і вдаришся? Жид злупе такого проценту, що ніяк не викрутишся потім.

Герасим. Хто ж тепер, куме, не лупить? Лупи та дай.

Савка. То вже лупіть краще ви, куме, та дайте.

Герасим. Нема! Хоч носа відкрути, то й десятки зайвої не витрусиш - всі віддав за землю.

Савка. Де ж ті гроші, куме? Я сам не раз, не два

Герасим. Та господь їх знає. Я над цим думав.

Савка. Чув я, що Жолудь нечисті гроші має, від самого, не при хаті згадуючи, сатани, то, може, й другі так саме достали... Тілько де ж вони з ним познайомились і як? От що цікаво! Вже ж і я не полохливого десятка, пішов би до нього в гості у саме пекло: надокучило отак раз у раз позичати, нехай би дав, іродів син! Чи душу йому, луципірові, треба, то нехай би брав, бо без душі, мабуть, легше, як без грошей. Я вам, куме, признаюсь, що сам ходив під Івана Купайла, як мені казано, на роздоріжжя... Повірите, звав, нехай бог простить, Гната безп'ятого! Так що ж - не вийшов, тілько налякав.

Герасим. Цікаво! Розкажіть, будь ласка...

Савка. Знаєте, за третім разом, як я гукнув: вийди до мене, безп'ятий, я тобі в ніжки уклонюся, до смерті слугою твоїм буду!... А він - і тепер моторошно - зайцем мимо мене - тілько фа! аж свиснув, та хо-хо-хо! То я тікав з того місця, мало дух з мене не виперло... Прости господи! Дві неділі слабів: бувало, тілько що шерхне, так увесь і затремтю, і волосся на голові підніметься. На превелику силу одшептала Гаврилиха.

Герасим. Не надіявся, куме, щоб ви такі сміливі були...

Савка. Ну, а що ж його робить, коли грошей треба день у день! От і тепер: післязавтрього строк платить Жолудю за землю, держу там у нього шматочок, а тут не вистача. Договір же такий: як грошей в строк не віддам - хліб зостанеться за Жолудьом без суда. Та що там балакать! От, єй, правду вам кажу, куме: якби знав, що за цим разом дасть, - знову пішов би кликать, так грошей треба.

Герасим. Сміливі, сміливі ви, куме, з вами і не такі діла можна робить.

Савка. Ха! Чого там бояться? Страшно тілько без грошей, а з грішми, сказано ж, і чорт не брат.

Герасим (набік). Треба це на ус закрутить.

Савка. Куме! Та, може ж, таки найшлася б у вас там яка сотняга? Позичте! Батьком буду величать.

Герасим. Що його робить? Хіба от що: я, знаєте, сам позичив оце у Хаскеля для домашнього обіходу; тілько платю п'ять процентів у місяць. Коли дасте п'ять процентів, то я поділюся з вами, так уже, для кума.

Савка. П'ять?... Та що маєш робить... І за це велике спасибі, давайте.

Герасим. Принесіть же мені запродажню запись на воли.

Савка. Як? Хіба ж я вам воли продав?

Герасим. Вийде так, ніби продали... Ніби! Розумієте? А я ті самі воли віддам вам до Семена, а на Семена ви віддасте мені сто карбованців і запродажню я розірву, а як не віддасте, то я візьму воли... Так коротча справа.

Савка. Це добра справа!... То й воли до вас вести, чи як?

Герасим. Ні. Ви підіть у волость, то писар знає і напише таку запродажню як слід, а ви запродажню принесете мені, то я вам гроші дам.

Савка. Та візьміть, куме, векселя, навіщо вам ця плутанина?

Герасим. Ні, куме, я переконався, що запродажня надежніще векселя...

Савка. Так... Ну, добре. То вже ж, мабуть, завтра принесу. А ви дома будете завтра?

Герасим. Дома.

Савка. Так... Прощайте. (Набік.) Е, куме, мабуть, і в тебе нечисті гроші, і в тебе душа вже не своя. (Зітхає, виходить.)

Герасим (сам). Одважний чоловік! До чорта ходив і на все піде за гроші, а я візьму з нього вексель. Найшов дурня! Продай воли - бери гроші... не віддаси грошей - давай воли, бо то ж мої, я вже їх купив, я вже не буду править грошей, а воли давай. Так надежніще.

ЯВА VIII

Герасим і Невідомий.

Невідомий. Здрастуйте вам!

Герасим. Здрастуй. (Набік.) Той самий жид... аж мороз поза шкурою пішов.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сто тисяч - Іван Карпенко-Карий, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Карпенко-Карий Cто тисяч Комедія в 4 діях ДІЄВІ ЛЮДЕ Герасим Никодимович Калитка - багатий селянин. Параска - жінка його. Роман - син їх. Савка - кум Герасима, селянин. Банавентура - Копач. Невідомий - єврей. Гершко - фактор. Мотря - наймичка. Клим - робітник. ДІЯ ПЕРША ЯВА І В хаті яку хвилину нема нікого; входе Невідомий.

# data[].attributes.headline
Прослухати аудіокниг

# data[].attributes.body
Прослухати аудіокнигу комедію "Сто тисяч"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Карпенко-Карий. Сто тисяч (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Ле́ся Украї́

# data[].attributes.body
Ле́ся Украї́нка (1871-1913)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Ім'я при народженні

Лариса Петрівна Косач

Псевдонім

Леся Українка

Народилася

13 (25) лютого Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія 1871 [1]

Померла

1 серпня 1913 [1][2][...] (42 роки)
Сурамі, туберкульоз кісток і суглобів Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)
·

Країна

Україна

Національність
українка

Діяльність

поетеса, драматург, публіцистка, прозаїк

Alma mater
Київська Рисувальна школа

Мова творів

українська, російська[4], французька[5]

Роки активності

1884- 1913

Жанр

драматична поема, вірш

Magnum opus
"Лісова пісня"[джерело? ]

Рід
Косачі

Брати, сестри

Косач-Шимановська Оксана Петрівна , Косач-Борисова Ізидора Петрівна , Косач-Кривинюк Ольга Петрівна , Косач Михайло Петрович і Косач Микола Петрович

Автограф

Леся Українка у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Ле́ся Украї́нка (справжнє ім'я - Лари́са Петрі́вна Ко́сач, у шлюбі Ко́сач-Кві́тка; , Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія - 19 липня ( 1 серпня) 1913, Сурамі, Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)) - українська письменниця, перекладачка та культурна діячка, співзасновниця літературного гуртка "Плеяда" та групи Українська соціал-демократія. У сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України.

Писала в жанрах поезії, лірики, епосу, драми, прози, публіцистики, розвинула жанр драматичної поеми в українській літературі. Працювала в галузі фольклористики (наспівала 220 народних мелодій) і активно долучалася до процесів українського жіночого руху та національного відродження.

Серед мистецької спадщини - збірки поезій "На крилах пісень" (1893), "Думи і мрії" (1899), "Відгуки" (1902), поеми "Давня казка" (1893), "Одно слово" ( 1903), драми-поеми "Кассандра" (1901-1907), "В катакомбах" (1905), "Лісова пісня" (1911), "Камінний господар" (1912), "Бояриня" (1913).

Фрагмент народної пісні "Ой заїхав козак та з Україноньки", імовірно, у виконанні Лесі Українки. Фонографічний запис із колекції Філарета Колесси, 1908

Походження

Мати, Ольга Петрівна Драгоманова-Косач - дворянка за походженням, поетеса й дитяча письменниця під псевдонімом Олена Пчілка, була активісткою українського жіночого руху, видавала альманах "Перший вінок". Олена Пчілка займалася всебічною освітою, підтримкою творчості та лікуванням Лариси Косач (приватні педагоги, публікації, подорожі), і виховувала доньку сильною людиною без надмірного виявлення почуттів. Слід цієї " paidei" можна знайти в кожному творі "поодинокого мужчини".

Батько, Петро Антонович Косач - дворянин, високоосвічений поміщик, який дуже любив літературу і живопис, дійсний статський радник, повітовий маршалок.

Дитинство і впливи

1887 (16 р.)

1896 (25 р.)

На десятий день після народження 23 лютого (7 березня) 1871 року Ларису охрестили в Новоград-Волинській Соборній Преображенській церкві, хрещеними стали полковник Степан Васильковський та рідна бабуся дворянка Єлизавета Драгоманова.

Лариса Косач навчилася читати у 4 роки. Леся (одне з сімейних імен Лариси, що стало літературним псевдонімом. Серед інших: Зея, Зеїчка, Зеїсок, Boule vagabonde (фр. Колобок)) та Михайло, яких упродовж життя єднала тривала дружба і в сім'ї називали спільним ім'ям - Мишелосіє. Вони разом навчалися у приватних учителів.

У січні 1876 року Олена Пчілка з Михайлом і Ларисою приїхали до Києва попрощатися з М. Драгомановим перед його еміграцією і деякий час жили в нього.

Влітку того ж року мати з Лесею та Михайлом відпочивали в селі Жабориці. Тут вона вперше почула розповіді матері про Мавку.

...Видко було, що перебування в Жабориці зробило на Лесю дуже велике враження і дуже їй сподобалося: вона, бувало, раз у раз із втіхою згадує, що те або те чула чи бачила в Жабориці... Жаборицькі пісні, казки, різні повір'я, звичаї, купальські, жнив'яні і т. д. Леся добре пам'ятала і часто згадувала...[11]

У шість років навчилася вишивати.

26 травня (7 червня) 1877 року народилася сестра Оля, яка стане її доброю подругою. Згодом вона зазначить, що в Лариси:

"такі самі риси обличчя, барва очей і волосся, як у батька, так само середній зріст, така ж постать, така сама тендітність", "однаково були лагідні та добрі безмежно", "надзвичайно стримані, терплячі та витривалі, з виключною силою волі", "однаково делікатні у відносинах з людьми", "для любих людей чи справ могли поступитися багато чим, могли бути дуже поблажливими, але я не можу уявити тої людини, тої справи, взагалі тої сили, що могла б примусити, батька чи Лесю однаково, зробити щось, що вони вважали за непорядне, нечесне. Щоб же зробити таке для власної вигоди чи користі, чи безпечності, то про те не може бути й мови".

Лариса Косач у волинському народному вбранні. 1878-1879 роки

Коли в 1878 батьки Лариси поїхали на Всесвітню виставку до Парижа, доглядати дітей приїздила Олена Косач, сестра Ларисиного батька. Дружба з "тіткою Єлею" залишила помітний слід у житті та творчості поетеси.

7 (19) листопада того ж року наказом міністерства внутрішніх справ Петра Косача перевели на роботу до Луцька.

...Батька нашого переведено з обжитого місця, щоб покарати за його "українофільство" та за побачення, під час подорожі до Парижа на виставку 1878 року, з емігрантом, батьковим другом, а материним братом Михайлом Петровичем Драгомановим[13]

Білий будинок Косачів, с. Колодяжне

Навесні 1879 року Петро Косач перевозить до Луцька всю родину. В березні "тітку Єлю" Олену Косач заарештовано за участь у замаху на шефа жандармів Дрентельна; пізніше її вислано в Олонецьку губернію, а 1881 р. заслано до Сибіру на 5 років (м. Ялуторовськ Тюменської обл., а потім у м. Тюмень). Леся, вражена звісткою, між 1879 і 1880 роками пише свою першу поезію - "Надія".

Влітку 1880 тітка Лариси Олександра Косач-Шимановська з двома синами переїздить до Луцька, мешкає в родині Косачів. Причиною переїзду став арешт і заслання до Сибіру її чоловіка Бориса Шимановського. "Тітка Саша" - перша Лесина вчителька музики, якій мисткиня була вдячна все життя.

6 (18) січня 1881 року під час святкування Водохреща десятилітня Лариса сильно застудилася, що призвело до туберкульозу кісток та суглобів.

На початку травня 1882 року Косачі переїздять у село Колодяжне, що стане їхнім постійним місцем проживання.

Наша сім'я жила в дуже близьких стосунках з селянами, всі ми, в тому числі й Леся, може, ще більше, ніж хто, мали між колодяжненцями не лише знайомих, а й приятелів, і товаришок, і товаришів, тому весь їх побут дуже скоро став нам відомим, а далі й рідним

А тим часом Лариса з Михайлом живуть у Києві, вчаться у приватних вчителів, зокрема вивчають грецьку і латину.

Влітку 1883 року у Лариси діагностували туберкульоз кісток, у жовтні професор Олександр Рінек прооперував їй ліву руку, видалив кістки, уражені патологічним процесом. У грудні Лариса повертається з Києва до Колодяжного, стан здоров'я поліпшується, з допомогою матері вивчає французьку і німецьку мови, що дає змогу пізнавати скарби письменства інших народів і культур.

29 травня (10 червня) 1882 року народилася сестра Оксана, 22 серпня (2 вересня) 1884 - брат Микола.

Юність та освіта

Лариса Косач, Одеса, 1888 р.

Маючи також художній хист, деякий час брала уроки у Київській Рисувальній школі Олександра Мурашка, звідки залишилась одна картина олійними фарбами. Пізніше Ларисі довелося здобувати освіту самостійно, з материною допомогою.

Про рівень її освіти може свідчити факт, що у 19-літньому віці написала для своїх сестер підручник "Стародавня історія східних народів" (надрукований в Катеринославі, 1918).

9 (21) березня 1888 року народилася сестра Ізидора, яку Леся безмежно любила, називаючи лагідно Гусінькою чи жартівливо Донною Дорою, і яку неодноразово сумлінно доглядала під час хвороб, рятуючи їй життя.

Зрілість: творчість та обмін досвідом

На відкритті пам'ятника І. Котляревському, 1903, Полтава. Зліва направо: М.Коцюбинський, В. Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, М. Старицький, Г. Хоткевич, В. Самійленко

Верхній ряд - Ізидора Косач, Олександр Драгоманов, Ольга Косач; нижній ряд - Олена Пчілка, Леся Українка, Сергій Мержинський. Зелений Гай, фото 8 (20) липня 1898 р.

Історію особистих стосунків Лариси Косач часто розпочинають із Сергія Мержинського, з яким познайомилася у Ялті 1897 року під час лікування сухот. Називаючи ці стосунки "дружбою", а не "коханням", Косач їде до Мінська попри заборону матері, щоб доглядати хворого, коли стан здоров'я "друга моїх ідей" став критичним. Тут 18 (31) січня 1901 року за одну ніч біля ліжка помираючого Мержинського з-під пера Лесі Українки вийшла поема "Одержима".

Особливими стали стосунки Лесі Українки та Ольги Кобилянської. Особисто письменниці познайомилися в 1899 і знайшли одна в одній духовну спорідненість, розуміння, підтримку і любов. Використовуючи в листуванні особливу ніжність ("хтось", "хтосічок", "хтось біленький", "хтось чорненький") та активно обмінюючись ідеями і поглядами на становище жінки в Україні та Європі, мисткині засвідчили цим "процес радикального переосмислення свого я" на знак протесту проти патріархальної культури", що збагатило український літературний модерн феміністською перспективою.

З юних літ постійно подорожуючи до Європи та великих міст царської Росії задля лікування, формувала особистий та письменницький світогляд. Косач відвідала майже всі найкращі європейські театри, слухала найславетніших музикантів, була в курсі світових музично-театральних новин. Ці вимушені потребою подорожі до Німеччини, Австро-Угорщини, Італії, Єгипту, кількаразові перебування на Полтавщині, Одещині, у Криму, на Кавказі збагачували та наснажували її душу і тіло.

З 20 лютого по 1 березня 1900 року мешкала в Тарту за адресою Каштанова вул., 65 ( ест. Kastani tänav). 2001 року Україна встановила на цьому будинкові гранітний пам'ятний знак з портретом поетеси та написами естонською і українською.

Цікаві бувальщини

***

Колись багата волинська поміщиця, графиня Колонно-Чосновська спитала:

- Чому ж це ви, Ларисо Петрівно, вживаєте майже завжди мужицьку мову?

- А чому ви, графине, - усміхнувшись, відповіла Леся Українка, - вживаєте мужицький хліб та все інше, придбане мужицьким трудом?

***

Після літературного диспуту якийсь панок-віршомаз почав доводити, що лише та поезія вічна, яка "витає над нами і не забруднює своєї одежі в болоті життя".

Леся зміряла новоспеченого захисника "мистецтва для мистецтва" з ніг до голови й тихо сказала:

- А ви, пане, замовте ходулі та витайте собі на здоров'ячко над "болотом". Може, і не замочите своє вбраннячко.

Лариса Косач постійно листувалася, серед адресатів, окрім родини Косачів-Драгоманових, найвизначніші діячі доби: Михайло Павлик, Осип Маковей, Іван Франко, Михайло Кривинюк, Ольга Кобилянська, Михайло Коцюбинський, Михайло Старицький, Агатангел Кримський, Михайло Грушевський, Сергій Єфремов, Гнат Хоткевич, Іван Труш, Борис Грінченко.

Останні роки та діяльність

У січні 1907 року Лесю Українку та її сестру Ольгу без жодної формальної причини арештували. Так вона потрапила до тієї самої камери, де сидів Борис Грінченко. Протримавши ніч, обох сестер відпустили.

На початку березня 1907 року Леся Українка переїхала з Колодяжного до Києва. А в кінці березня разом із Климентом Квіткою здійснила поїздку до Криму, зокрема, побувала у Севастополі, Алупці та Ялті.

Попри те, що Олена Пчілка була категорично проти стосунків дочки "з якимось жебраком", як презирливо називала Климента Квітку, 7 серпня 1907 р. вони офіційно оформили шлюб у церкві Вознесіння Господнього на Деміївці й оселилися на вулиці Велика Підвальна, 32, кв. 11 у Києві. 21 серпня разом вирушили до Криму, де Квітка одержав посаду в суді. Подружжя живе спочатку в Ялті (жовтень 1907 - кінець 1908), а 6 (19) грудня 1908 подружжя Квіток від'їздить з Ялти до Батумі, і на початку 1909 оселяється у Грузії (1909-1913), часто переїздить через службові призначення чоловіка: Телаві, Кутаїсі та ін.

З 29 листопада 1909 по 13 травня 1910, з 6 лютого по 25 квітня 1911 та з 17 листопада 1912 по 1 травня 1913 (за н.ст.) Леся Українка перебувала на лікуванні у Єгипті ( Хельван)

У цей час Лариса Косач багато працює на літературній ниві. 5 травня 1907 написала драматичну поему "Айша та Мохаммед", 18 травня остаточно завершила поему "Кассандра", роботу над якою розпочала ще 1903. 12 травня надіслала до альманаху "З неволі" ( Вологда) драматичну поему "На руїнах", видання для допомоги політичним засланцям. У вересні пише поезію "За горою блискавиці", продовжує роботу над творами "У пущі", "Руфін і Прісцілла".

З чоловіком працювала над зібранням фольклору: зокрема, на кошти подружжя організовано етнографічну експедицію Філарета Колесси, в ході якої зроблено одні з перших аудіозаписів кобзарів. У цей самий час інтенсивно опрацьовує власні драми.

На початку липня 1913 року здоров'я Косач різко погіршилося через хворобу, пов'язану з нирками[яка?]. 4 липня на звістку про важкий стан Лариси до Грузії терміново приїжджають мати та Ізидора. Вони наполягають на переїзді з "малярійного" Кутаїсі до гірського Сурамі. Матері письменниця диктувала проєкти так і ненаписаної драми "На берегах Александрії". Символічне значення її творчості можна прочитати в молитві дітей до Геліоса над манускриптами.

Виснажена хворобою, Лариса Косач-Квітка померла 19 липня (1 серпня) 1913 року в Сурамі у 42-річному віці. Похована на Байковому кладовищі в Києві (надгробний пам'ятник - бронза, граніт; скульпторка Галина Петрашевич; встановлений 1939 року). Стосовно похорону Лесі Українки, Дмитро Дорошенко згадував, що "За добу до похорону стало відомо, що згідно з бажанням небіжчиці проводи труни відбудуться без участи духовенства. І справді, поперед жалібної процесії несено тільки чорний хрест. Але за труною йшло троє священиків: о. Павло Погоріло, о. Марко Грушевський і ще хтось третій". З іншого боку, дослідники вказують, що жодних розпоряджень щодо власного похорону Лариса Косач не робила. Могила Лесі Українки є національною пам'яткою.

Міфи про Лесю Українку

Є міфи про лесбійство Лесі Українки. Ось як пише Оксана Забужко у своїй книзі "Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій": "Приятельські листи американок, француженок і німкень XIX ст. для сьогоднішнього непідготовленого вуха таки справді можуть звучати мало не як шквал розпаношених лесбійських освідчень: „Як я тебе люблю... ти радість мого життя... моє серденько, як я тужу до тебе, як мрію про той час, коли ми знову побачимося" і т. д., - тоді як насправді це був цілком звичний, ба навіть ритуалізований тодішньою культурою спосіб жіночого словесного вияву прихильности й симпатії незалежно від об'єкта. Зрозуміло, що „епістолярний роман" панни Лесі й панни Ольги (стилістично, звісно, непорівнянно винахідливіший - у кожному разі, з Лесиної сторони, що єдина нам і відома) має бути відчитаний насамперед у цьому, питомому для нього контексті.".

Творча діяльність

Псевдонім "Леся Українка" був фамільним: Лесею Ларису звали Косачі, "Українцем" називався в еміграції Михайло Драгоманов.

Віршувати Лариса Косач почала в 9 років: поезію "Надія" написала під впливом звістки про долю тітки Олени Антонівни Косач (в шлюбі Тесленко-Приходько), засланої за участь у революційному русі. 1884 року у львівському журналі "Зоря" вперше надруковано вірші "Конвалія" та "Сафо" і зафіксовано ім'я - Леся Українка; у наступних перевиданнях до вірша "Сафо" Леся додала посвяту братóвій: "Любій Шурі Судовщиковій на спомин". 1885 року у Львові вийшла збірка її перекладів з Миколи Гоголя (виготовлена спільно з Михайлом).

Після того Леся Українка працювала ціле десятиліття і створила понад сотню поезій, з яких половина за її життя не була надрукована.

А вже поезію "Contra spem spero!" ( 1890) характеризує античне розуміння доблесті (arete), блискуче володіння міфологічними ілюзіями, автокреація жінки-воїтельки. Саме цей аспект творчості на довгі роки визначав тонус наукового "лесезнавства". Такі основні мотиви поезій "До товаришів", "Товаришці на спомин", "Грішниця", "Slavus - Sclavus", "Fiat nox", "Епілог" і багато інших. Мотив волі набирає в ній досить розмаїтих барв: від нескорення традиційному розумінню імперії до індивідуального вибору modus vivendi, що означає відкриття істини та служіння їй. Зрада на будь-якій площині ототожнюється з трагедією, з вчинком Медеї. Лірика жаги та прихованого тріумфу, пов'язаного з неможливістю зреалізувати свою любов, експонує схему лицарської любові. Лірична героїня - лицарка, що співає своїй дамі серця. Еротизм таких віршів як "Хотіла б я тебе як плющ обняти", "Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами" - це містичні дифірамби на честь божественної коханки.

Елемент епосу, властивий багатьом ліричним поезіям Українки, знайшов пізніше втілення в баладах, легендах, поемах, писаних на сюжети світової культури, проєктованих на актуальні проблеми вільної людини у світі зневолених ("Самсон", "Роберт Брюс, король шотландський", "Віла-посестра", "Одно слово" й ін.) й роль поета в цій боротьбі ( "Давня казка", "Саул", "Орфеєве чудо").

Драматургія

Далі Лариса Косач, широко використовуючи теми й образи світової літератури, розвинула новий жанр - драматичну поему. Серед створених нею драматичних поем:

"Одержима" (1901) - канва біблійної історії Міріам і Месії трансформується в мотив еросу і танатосу, які, втілюючи саме життя, становлять антитезу до постави Міріам.

Особливе місце посідають драми-поеми на теми вавилонського полону в аналогії до полону України в Російській Імперії ("На руїнах" (1904), "Вавилонський полон", "В дому роботи - в країні неволі"). Їх символізм зміст розкрито у вірші "І ти колись боролась, мов Ізраїль, Україно моя": "Чи довго ще, о Господи,// Чи довго, ми будемо блукати і шукати рідного краю на своїй землі?". Образ неволі як душі, раба власних стереотипів. Раб-єгиптянин і раб-єврей із "В дому роботи - в країні неволі" - це люди, які забули власне коріння. Духовна сліпота стає лейтмотивом творчості Лесі Українки.

"Кассандра" (1907) - розвинуто метафору людської правди і трагічної істини, яку представляє головна героїня.

"В катакомбах" (1905) - жорстко критикуються угодництво й пасивність поміркованої громади. Свобода творця - це не служба народові та його утилітарним цілям. Кара за цей вчинок - неможливість творити далі. Мотив вищого покликання митця, який яскраво проявляється вже в циклі поезій "Сім струн" у вірші "Fa" (Фантазіє, ти сила чарівна), тут набувають особливого загострення.

"Руфін і Прісцілла" (1910) - світлий образ християнки протиставлено грубій силі імператорського Риму.

"Бояриня" (1910) - у новому ракурсі представляє тему волі, поєднуючи феміністичну та національну жагу до свободи і наслідки тоталітаризму.

Драма-феєрія "Лісова пісня" (1911) - вершина творчості Лесі Українки. Конфлікт між високим ідеалом і прозаїчною дріб'язковою буденщиною. Головна героїня Мавка - не тільки поетичний образ казкової істоти, а й філософське узагальнення всього прекрасного, вічно живого. Циклічність натури протиставляється людському життю. І натура перемагає, байдужа до трагедій.

"Оргія" (1913) - античний фон експлікує провідні питання філософії. Контраст між діонісійським і аполлонівським началами підкреслює постать співця Антея. Розуміючи, чим є мистецтво і його роль в історії, він обирає смерть, яка переносить його в безсмертя.

Окреме місце в літературній спадщині Лесі Українки має мистецька проза. Перші оповідання з сільського життя ( "Така її доля", "Святий вечір!", "Весняні співи") змістом і мовою пов'язані з народними піснями. У жанрі казки написані "Три перлини", "Чотири казки зеленого шуму", "Лелія", "Біда навчить", "Метелик". Гострим драматизмом відзначаються повісті "Жаль" і "Приязнь". Залишилася не закінченою передсмертна повість Українки "Екбаль Ганем", призначена змалювати психологію арабської жінки.

Літературна критика та публіцистика

Активна літературно-критична праця Лесі Українки обмежена коротким періодом (1899-1907 роки). У її доробку - лише кілька літературно-критичних статей та доповідей, але їх вирізняє ґрунтовність та високий рівень опрацювання. Більшість із статей написані російською мовою, оскільки це були доповіді в Київському літературно-артистичному товаристві, які потім друкувалися у російському часописі, або ж були замовлені редакцією російського журналу "Жизнь ".

За життя письменниці опубліковано лише 4 статті у журналі "Жизнь" (" Два направления в новейшей итальянской литературе [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]", " Малорусские писатели на Буковине [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]", " Новые перспективы и старые тени [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]", " Заметки о новейшей польской литературе [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]") та одна - у журналі "Нова громада" (" Утопія в белетристиці" [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]). Статті " „Михаэль Крамер". Последняя драма Гергарта Гауптмана [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]" та " Новейшая общественная драма [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.] " не були надруковані, ще кілька статей залишилися незакінченими.

Особистий та творчий шлях Лариси Косач аналізують переважно дослідниці: роботи Л.Кулінської, Наталі Кузякіної, Віри Агеєвої, Тамари Гундорової, Ніли Зборовської, Тетяни Мейзерської, Наталі Малютіної, Любові Ісаєнко засвідчують феміністичний дискурс лесезнавства. Ґрунтовні монографії випустили Олександра Вісич, Леся Демська-Будзуляк, Лариса Мірошниченко, Оксана Забужко.

Основні мотиви та теми

За Ларисою Мірошниченко, "у пошуках точності зображуваного Леся Українка в тексті (а через нього і в автоілюстраціях) найближче стояла до художника історичного жанру, що прагне максимально правдиво зображувати людей, події, сюжети, яких не бачив і навіть не міг бачити".

Моральний конфлікт самореалізації індивідуальної свободи вирішується несприйняттям Українкою християнства як власної релігії: "Леся Українка не применшила етичні ідеали християнської релігії (добра, милосердя, любові, надії, віри, правди), однак неприйнятним для неї залишалися форми трактування певних християнських положень". У драматургії Лесі Українки відбувається постійна еволюція індивідуальних свобод людини до свободи етичної, коли прагненням серця не суперечать прагненням духу. Причому в її філософській концепції етична свобода вивищується над свободою фізичною та естетичною. Тому у драматичних поемах розкриваються істинні природа й характер людини з індивідуальною шкалою цінностей, в якій головне - не задоволення власних потреб чи пристрастей, а вищий моральний закон, не нав'язаний, а обраний добровільно. Герой(-їня) Українки перебуває між двома моральними полюсами - "моральної самотності" та "моральної казарми", у її драмах діють герої межових ситуацій, створених письменницею для якнайглибшого висвітлення проблем індивідуальної етики. Леся Демська-Будзудяк поділяє героїв драм Лесі Українки на два типи: жіночий ( Кассандра) - пристрасний, вольовий, сексуально активний, та чоловічий ( Фауст) - розгублений, невпевнений, схильний до сумніву та морального і духовного безсилля. Пояснюється це тим, що дійсність, у яку потрапляли героїні, часто виявлялася доволі незатишною, а то й ворожою.

Олександра Вісич виявила, що рухомі конструкції (незавершені твори) у Косач домінували над завершеністю. Драму "Осіння казка" дослідниця характеризує так: "Прочитання цього твору часом нагадує полювання за міражами та наштовхує на розуміння невичерпного потенціалу мозаїки дій та образів драми, змістові лакуни якої доречно трактувати як гру, майстерне жонглювання формою". Специфіка побудови драми-поеми "На полі крові", на думку Вісич, дозволяє стверджувати, що цей твір є зразком відкритої драми, оскільки вона "фактично позбавлена жорстких композиційних меж "початок-кінець". Леся Українка належала до авторів, які "проявляють непередбачуваність розвитку первинної моделі твору, нерідко вона відступала від чисто раціоналістичної заданості".

Сучасний літературний аналіз

Гендерна дослідниця Віра Агеєва в дослідженнях "Поетеса зламу століть: Творчість Лесі Українки в постмодерній інтерпретації" (1991, 2001) інтерпретує творчість Л. Українки за допомогою постмодерністської теорії тексту, зокрема, концепції феміністичної критики. Постать української письменниці розглянуто у контексті інтелектуальних і духовних пошуків її складної доби, зламу віків, в часи зародження численних тенденцій художнього розвитку, що є визначальними для мистецтва всього XX ст. Проаналізовано проблему комунікативного розриву в "Кассандрі", охарактеризовано неоромантичне двосвіття "Лісової пісні". У роботі "Поетичний візіонеризм Лесі Українки" (2007) проаналізовано "комплекс Кассандри": містичний, віщунський досвід, долучення до трансцендентних вимірів, нелінійний час.

Літературознавиця Лариса Мірошниченко ( "Леся Українка. Життя і тексти", 2011) досліджує автографи, рукописи, тлумачить іншомовні вирази, за радянщини перекладені поверхово і невірно. Прослідковує вплив картин Ермітажу у Петербурзі та фотознімка Поля Верлена на майбутніх персонажів Лесі Українки.

Леся Демська-Будзуляк у монографії "Драма свободи в модернізмі. Пророчі голоси драматургії Лесі Українки" (2009) розглядає місце Лесі Українки у модерністському дискурсі, досліджує моральну філософію Лариси Косач та етичні конфлікти її героїнь і героїв.

Робота Олександри Вісич "Естетика нон-фініто у творчості Лесі Українки" (2014): нон-фініто ("незавершеність", "відкритість") створена індивідуальна парадигма написання твору у Лесі Українки (задум, накопичування матеріалу, "забування", інтенсивне писання, "вилежування", "викінчування", редагування). Через аналіз рукописів у світлі генетичної критики відтворено хронологію семи незакінчених драм мисткині.

Найповнішою з сучасних є фундаментальна історико-культурна праця Оксани Забужко "Notre Dame d'Ukraine. Українка в конфлікті міфологій" (2007), де досліджуються та розвінчуються усталені міфи про Українку. Забужко деконструює міф про Велику Хвору, гностично-лицарський міф поетеси та прослідковує непоправну втрату шляхетсько-лицарської культури, яку так ревно намагалася зберегти Лариса Косач. Дослідниця вказує, що літературознавство звикло "десексуалізувати видатну жінку („одинокого мужчину") шляхом інфантилізації", і наголошує на її фемінізмі, який "різниться від провінційного галицького "емансипаторства" її сучасниць шляхетською "генеалогією".

Зв'язок із неоязичництвом

Леся Українка і неоязичницький світогляд розглядаються у контекстах художнього, наукового та релігійного поглядів, що можуть як конфліктувати між собою, так і вступати у діалог, породжуючи спільні сенси. Підставою для цих естетичних та етичних пошуків є три напрямки інтелектуальної спадщини письменниці: художні твори, розвідки з фольклористики і теоретичні праці на тему історії. На тлі цього, в окремих випадках, Лесю Українку тлумачать як постать, що стоїть у витоків українського рідновір'я.

Список творів та видань

Твори Лесі Українки видавалися багаторазово. Науково об'єктивнішими є видання "Книгоспілки" (у 7 тт. 1923 - 25 і в 12 тт. 1927 - 30) з фаховими передмовами М. Зерова, Б. Якубського, М. Драй-Хмари, П. Руліна, Є. Ненадкевича, О. Білецького й інших. Усі пізніші видання мають умисні цензурні пропуски: у 5 тт. (1951 - 56), у 10 тт. (1963 - 65) і в 12 тт. (1975 - 79). Цінне багатим біографічним і епістолярним матеріалом є видання Ольги Косач-Кривинюк "Леся Українка. Хронологія життя і творчості" ( Нью-Йорк, 1970).

2021 року видано повне нецензуроване академічне зібрання творів Лесі Українки в 14-ти томах, до якого увійшли усі знайдені на той час тексти письменниці: драматичні, поетичні та ліро-епічні твори, художня проза, літературно-критичні та публіцистичні статті, переклади (поезія, проза, драма, публіцистика та інше), записи народної творчості (пісні, записані з голосу Лесі Українки), "Стародавня історія східніх народів" (текст підручника, написаного письменницею для молодшої сестри), листи, конспекти, виписки з книг, нотатки та інше. Зокрема й було відновлено фрагменти та матеріали, вилучені цензурою у попередніх виданнях. Загальний обсяг видання склав 9 448 сторінок.

Видання мовами світу

Твори Лесі Українки перекладено багатьма мовами світу, зокрема й англійською, бенгальською, грузинською, італійською, кримськотатарською, німецькою, польською, російською, французькою, угорською мовами.

Важливою для світового ознайомлення з творчою спадщиною Лесі Українки стала книжка Lesya Ukrainka in translations, видана у Філадельфії в 1988-му році. Видання містить переклади сімома мовами, зокрема переклад драми "У пущі" англійською (пер. Роксолани Стойко-Лозинської), драми "Блакитна троянда" німецькою (пер. Еберхард Райснер), драми "Камінний господар" іспанською (пер. Петра Клюка), уривки драм "Касандра" та "Лісова пісня" португальською (пер. Віри Вовк).

Адаптації та творчість за мотивами

Кіноекранізації творів Лесі Українки

Серед найвідоміших екранізацій:

Театральні вистави за творами Лесі Українки

1899 - "Блакитна троянда" (реж. Марко Кропивницький, трупа Марка Кропивницького)

1923 - "У пущі" (реж. О. Корольчук, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

1925 - "Камінний господар" (реж. Гнат Юра, Київський театр ім. Івана Франка)

1943 - "На полі крові" (реж. Володимир Блавацький, Львівський Оперний Театр (ЛОТ))

1943 - "Йоганна, жінка Хусова" (Львівський Оперний Театр (ЛОТ))

1943 - "Одержима" (реж. Володимир Шашаровський, львівський Літературно-мистецький клуб

1946 - балет Михайла Скорульського "Лісова пісня" (Київський театрі опери та балету УРСР імені Тараса Шевченка). З 1958 року балет виконується у постановці балетмейстера Вахтанга Вронського, Марії Загайкевич

1938 - "Лісова пісня" (реж. І. Богаченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

1946 - "У пущі" (режисер - Гнат Юра, Київський театр ім. Івана Франка)

1952 - "Лісова пісня" (реж. В. Івченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

1970 - "Кассандра" (реж. Сергій Сміян, Київський театр ім. Івана Франка)

1984 - "Лісова пісня" (реж. Київського театру юного глядача)

1988 - "Камінний господар" (реж. Сергій Данченко, Київський театр ім. Івана Франка)

1991 - "Бояриня" Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка

1995 - "Апокрифи" за драматичною поемою "На полі крові" і драматичним етюдом "Йоганна, жінка Хусова" (реж. Володимир Кучинський, Львівський академічний театр імені Леся Курбаса)

2001 - моновистава "На полі крові" (реж. Ірина Волицька, творча майстерня "Театр у кошику")

"Адвокат Мартіан" (реж. Степан Пасічник, Харківський театр "Post Scriptum")

2006 - поетична вистава "Монологи. Вечір Слова" за поезіями Лесі Українки (реж. Степан Пасічник, Харківський театр "Post Scriptum")

Вистава-триптих "Апокриф" із творів "Прокляття Рахілі", "Що дасть нам силу?" і "На полі крові" (реж. Руслана Порицька, Луцький театр "ГаРмИдЕр")

2009 - "Бояриня" (реж. Григорій Шумейко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

2009 - "На полі крові" (Луцький театр "ГаРмИдЕр"]])

2009 - "На полі крові" (реж. Юрій Розстальний, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка) - прем'єра на сцені у фойє, з 2011 року - на Камерній сцені ім. Сергія Данченка

2010 - "Лісова пісня" (реж. Людмила Колосович, Львівський театр Лесі)

2017 - пластична вистава "Любов)" (реж. Артем Вусик, Львівський театр Лесі

2019 - "Verba" за драмою-феєрією "Лісова пісня" (реж. Сергій Маслобойщиков, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка)

2020 - "Камінний господар" (реж. Іван Уривський, Київський академічний драматичний театр на Подолі)

2020 - "На полі крові" (реж. Павло Кільницький, Івано-Франківський академічний обласний театр ляльок імені Марійки Підгірянки)

2020 - "Саронська квітка, або інша сторона гріха" за творами "На полі крові" і "Йоганна, жінка Хусова" (реж. Денис Федєшов, Чернігівський обласний академічний український музично-драматичний театр імені Тараса Шевченка)

2021 - "LE" Re: post-опера на музику Сергія Вілка, Андрія Мархеля, Яни Шлябанської (реж. Влад Троїцький, NOVA OPERA, м. Київ)

2021 - "Грішниця" (реж. Тетяна Авраменко, Київський академічний театр українського фольклору "Берегиня")

2021 - "Зі співом на устах" літературно-музична композиція Л. Оспадової за уривками з п'єс "Кассандра", "Лісова пісня", "Камінний господар" та віршами (реж. Костянтин Гросман, Миколаївський академічний художній російський драматичний театр)

2021 - "Кассандра" (реж. Давид Петросян, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка, м. Київ)

2021 - "Леся Українка. Жіноча доля" літературно-театралізоване дійство (реж. Наталія Тимощук, Полтавський академічний обласний театр ляльок)

2021 - "На полі крові" (реж. Євген Скрипник, Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр імені М. Л. Кропивницького)

2021 - "Розмова" (реж. Ірина Волицька, Творча майстерня "Театр у кошику", м. Львів)

2021 - "Оргія" опера Олександра Костіна (реж. Тетяна Воронова, Оперна студія Національної музичної академії України ім. Петра Чайковського)

2021 - "ЛесЯ Українка" Павла Гончарова за мотивами творів "Одержима", "Камінний господар", "Кассандра", "Бояриня" (реж. Павло Гончаров, Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка)

2021 - "Лісова пісня. Реінкарнація" (реж. Дмитро Карачун, Молодіжний театр "Silentium", м. Калуш)

2021 - "Лісова пісня" (реж. Ольга Турутя-Прасолова, Харківський державний академічний російський драматичний театр імені О. С. Пушкіна, мала сцена)

2021 - "На полі крові" (реж. Тетяна Лещова, Запорізький академічний обласний український музично-драматичний театр імені Володимира Магара)

2021- "Кассандра" - (реж. Ігор Білиць, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

Радіовистави за творами Лесі Українки

Аудіокниги за творами Лесі Українки

Пісні на слова Лесі Українки

Поетичні тексти Лесі Українки використовують у творчості українські гурти та сольні виконав(и)ці:

Королівські Зайці (пісні "В себе на вежі", "Русалка", "Аби я", "Голубка", "Дні без сонця");

Mavka (пісні "Semmering", "Zori");

Тельнюк: Сестри (пісні "На мотив з Міцкевича", "Літо краснеє минуло...", "Досадонька (Ой, здається - не журюся...)", "Contra spem spero!");

Тарас Компаніченко (пісня "Трагедія");

KRUTЬ (пісня "Леся", вірш "Contra spem spero!");

Театр Лесі Українки у Львові: пісня "Тихо" (вірш "Якщо прийде журба..."). Прем'єра кліпу відбулась у 2019 році до 148 річниці від дня народження патронеси театру.

Відеогра за мотивами "Лісової пісні"

Американська компанія Colabee розпочала 2016 року розробку пригодницької відеогри за мотивами твору "Лісова пісня" ("The Forest Song"). Цей проєкт новоствореної команди розробників, що базуються в Сієтлі та Києві, однак, був скасований.

З 1951 року могила поетеси і громадської діячки Лесі Українки має статус пам'ятки історії національного значення. Деякий час за всіма чотирма могилами родичів доглядала племінниця поетеси Євгенія Мільська.

Пам'ятна дошка на вул. Лесі Українки в Харкові

21 жовтня 2010 року ВРУ постановила у лютому 2011 року урочисто відзначити на державному рівні 140-річчя з дня народження Лесі Українки

Пам'ятники і пам'ятні дошки

Видатній мисткині та діячці встановлено більше 90 пам'ятників і пам'ятних дощок в Україні та світі. Лише в Луцьку їх 4: 1966, 1977, 1986 та 2004.

За кордоном:

Пам'ятні дошки:

Життя та творчість Лесі Українки вивчає Науково-дослідний інститут Лесі Українки.

Найменування в честь

У Мельбурні ( Австралія) є Українська Школа ім. Лесі Українки в Нобл Парку.

На честь письменниці названо астероїд 2616 Леся (2616 Lesya), відкритий 28 серпня 1970 року в головному поясі астероїдів, що розташований між орбітами Марса та Юпітера і складається приблизно з 580 000 астероїдів.

У Луцьку біля в'їзної вежі замку Любарта є дерево, яке іменують Лесиним ясеном. Воно одне з найстаріших дерев міста. Вважається, що саме під ним мала Леся написала свій перший вірш.

2020 року іменем Лесі Українки названо площу в Мадриді.

На грошах та поштових марках

З 2007 року на аверсі купюри НБУ в 200 гривень процитовано вірш 1890 року: "За правду, браття, єднаймось щиро, Єдиний маєм правий шлях...".

Премія імені Лесі Українки

Постановою Центрального Комітету КП України і Ради Міністрів УРСР від 17 липня 1970 р. № 372 "Про відзначення 100-річчя з дня народження Лесі Українки" було засновано літературну премію імені Лесі Українки за найкращий твір для дітей. Премію присуджували щорічно починаючи з 1972 року "за глибокоідейні та високохудожні твори для дітей, які сприяють комуністичному вихованню підростаючого покоління і здобули широке громадське визнання".

2004 року встановлено "Премію Кабінету Міністрів України імені Лесі Українки за літературно-мистецькі твори для дітей та юнацтва", яку "присуджують щороку за твори, які сприяють вихованню молодого покоління в дусі національної гідності, духовної єдності українського суспільства та здобули широке громадське визнання".

Фільми та телепередачі

Мисткині присвячено художні, документальні стрічки та телепередачі:

150 років з дня народження

Урядову постанову про відзначення 150-річчя з дня народження Лесі Українки 25 лютого 2021 року за номером № 2286-VIII було оприлюднено 8 лютого 2018 року.

До ювілею агенція "Postmen" разом із Міністерством культури та інформаційної політики та Державне агентство України з питань мистецтв та мистецької освіти створили мистецький проєкт "Леся Українка: 150 імен" та айдентику, що стала основою проєкту, метою якого є нестереотипне розкриття постаті поетки та привернення уваги молоді до її творчості. Проєкт експонувався на трьох поверхах Українського дому в Києві протягом 25 лютого - 8 березня 2021, на запрошення агенції над наповненням експозиційного простору працював мистецтвознавець Павло Гудімов. На першому поверсі Українського дому для відвідувачів було запущено робота-бібліотекаря НП Лукаша, створеного разом з Новою Поштою, котрий підбирав книгу відповідно до запитів відвідувачів. Крім мистецького проєкту айдентика була інтегрована в десятки подій і лімітовані серії продукції від українських виробників.

14-ти томне зібрання творів Лесі Українки (видання 2021 року)

До ювілею пройшли також виставки сценографії, конкурс на кращу декламацію, виставка ілюстрацій, концерти та масові вшанування пам'яті. Найбільше заходів - в Житомирській, Волинській областях та Києві. Крім того, ініціативи реалізовані в Лондоні, США та Будапешті. У приміщенні Львівського академічного драматичного театру ім. Лесі Українки відбулася виставка "Диво-Леся", де Лариса Косач зображена у незвичних образах - Гарлі Квінн, Фріда Кало та Диво-жінка - разом художниця Леся Мазанік представила 13 картин письменниці.

Український інститут книги підготував до друку та видав повне академічне зібрання творів Лесі Українки у 14 томах. Адміністрування роботи з підготування текстів: Волинський національний університет імені Лесі Українки: ректор Анатолій Цьось, проректор Юрій Громик. Творчий колектив з підготування текстів Віра Агеєва, Юрій Громик, Оксана Забужко, Ірина Констанкевич, Марія Моклиця, Сергій Романов. Електронну версію зібрання викладено у вільний доступ у мережу.

Київські театри принагідно підготували прем'єри та існуючі репертуарні вистави, якими вшанували Лесю Українку як драматургиню. Національний академічний театр імені Лесі Українки підготував виставку театральних костюмів з вистав за п'єсами Лесі Українки у музеї Тараса Шевченка (роботи художників від Анатолія Петрицького до Марії Левитської), зіграли ювілейну, 150-у виставу "В полоні пристрастей", провели імпрезу за участю актрис-зірок - "Три кохання" за творами поетки, створену молодими акторами театру. Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка через пів століття після попередньої постановки втілив нову версію за мотивами п'єси "Кассандра" про провидицю, що могла зупинити війну у постановці Давида Петросяна.

Режисер Влад Троїцький разом із формацією NOVA OPERA у просторі Українського дому створив Re: post-оперу "LE", яка "трансформує образ Лесі Українки, муміфікований радянською освітою та пропагандою, показує її живою людиною, борцем, просвітницею, яка закладала основи української державності, вписавши українську культуру у світовий контекст" (музика: Сергій Вілка, Андрій Мерхель, Яна Шлябанська). Пряма трансляція відбулася на суспільному телеканалі "UA: Культура".

Серед інших прем'єр до народження Лесі 25 лютого вийшли прем'єри "Грішниця" у постановці Тетяни Авраменко ( Київський академічний театр українського фольклору "Берегиня"), "Лісова пісня" Ігоря Бориса ( Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка), "На полі крові" Євгена Скрипника ( Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр імені М. Л. Кропивницького), "На полі крові" Івана Даніліна ( Рівненський обласний академічний український музично-драматичний театр), "Розмова" Ірини Волицької (Львівська творча майстерня "Театр у кошику"). Миколаївський академічний художній російський драматичний театр зіграв літературно-музичну композицію "Зі співом на устах" за уривками з п'єс "Кассандра", "Лісова пісня", "Камінний господар" та віршами Лесі Українки (реж. Костянтин Гросман), у Полтавському академічному обласному театрі ляльок - літературно-театралізоване дійство "Леся Українка. Жіноча доля" (реж. Наталія Тимощук).

Театральні прем'єри тривали й надалі: 26 лютого опера "Оргія" на музику Олександра Костіна (реж. Тетяна Воронова, Оперна студія Національної музичної академії України ім. Петра Чайковського); 24 березня вистава-притча "ЛесЯ Українка" за мотивами творів "Одержима", "Камінний господар", "Кассандра", "Бояриня" (реж. Павло Гончаров, Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка).

24 лютого 2021 року у Посольстві України в Індії відбулася презентація короткого фільму "Мавка" ( гінді वनपरी) за мотивами твору "Лісова пісня", що став першою екранізацією твору Лесі Українки мовою гінді. Фільм було знято представниками української громади Індії на основі перекладу "Лісової пісні" на мову гінді, який у 2016 році здійснив директор Центру мови гінді й індійської літератури Інституту філології КНУ ім. Т. Шевченка Юрій Ботвінкін.

Лях М. Між Драгомановим і Марксом. Політичне життя Лесі Українки [Архівовано 2 березня 2021 у Wayback Machine.] // Спільне, 2 березня 2021

Лавріненко Ю. Українська соціял-демократія (група УСД) і її лідер Леся Українка [Архівовано 9 жовтня 2014 у Wayback Machine.]

"Korp! Amicitia konvent" [Архівовано 4 лютого 2012 у Wayback Machine.] (переглянуто 2.12.2012)

Lesja Ukrainka mälestustahvel [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.], tartu.ee

Черкаська, Ганна (19 вересня 2016). Климентій Квітка. UAHistory (укр.). Архів оригіналу за 25 травня 2021.

↑ Леся Українка. Хронологія життя і творчості

Сімчук, Олександр. Леся Українка і вередливі кобзарі. Як починався український звукозапис. Архів оригіналу за 10 жовтня 2019.

Київ: Енциклопедичний довідник / за редакцією А. В. Кудрицького. - К. : Головна редакція Української радянської енциклопедії, 1981. - 736 с., іл.

Дорошенко Д. Мої спомини про давнє минуле (1901-1914 роки). - Винипеґ: Накладом Вид. Спілки Тризуб, 1949. - С. 152.

Про похорон Лесі Українки | Волинська єпархія Київського Патріархату - Газета "Волинські єпархіальні відомості". arkhiv.pravoslaviavolyni.org.ua.

Останні три місяці у житті Лесі Українки - Локальна історія. localhistory.org.ua (укр.).

↑ Подлісецька О. О. Методологія досліджень творчості Лесі Українки [Архівовано 31 січня 2021 у Wayback Machine.]. Вісник ОНУ. 2014, т. 20, вип. 1, ст. 57-61.

Леся Українка. Повне академічне зібрання творів: у 14 томах. Том 7. Літературно-критичні та публіцистичні статті / ред. В. Агеєва; передм. М. Моклиця; упоряд., комент. М. Моклиця, Н. Колошук, Т. Левчук. - Луцьк : Волинський національний університет імені Лесі Українки, 2021. - С. 19-41. - ISBN 978-966-600-722-6.

Леся Українка. Твори: [в 12 т.] / Леся Українка. - Київ : Книгоспілка, 1930. - Т. 12. - С. 7-41.

Lesya Ukrainka in translations English, German, Spanish, French, Croatian, Portuguese, Italian [Архівовано 14 травня 2022 у Wayback Machine.] / Ed. by N. Pasuniak. - Philadelphia, The commemorative committee to honor Lesia Ukrainka, 1988. - 320 p.

Олег ВЕРГЕЛІС (28 листопада 2020). Онлайн-революція почалась з Подолу. Леся Українка і Юля Тимошенко на уламках Культури Культурний фронт (ua) . "Главком". Архів оригіналу за 20 травня 2021.

Галина КАНАРСЬКА (4 лютого 2021). Любов предвічна невмируща (ua) . Г-та "Збруч". Архів оригіналу за 30 квітня 2021.

"Про відзначення 100-річчя з дня народження Лесі Українки"[недоступне посилання з квітня 2019] - постанова Центрального Комітету КП України і Ради Міністрів УРСР від 17 липня 1970 р. N 372

Георгій Лук'янчук (5 березня 2021). У Києві вшанували Лесю Українку (PDF). Свобода. Ukrainian National Association. Архів оригіналу (PDF) за 25 квітня 2021.

В Посольстві України в Республіці Індія відбувся захід з нагоди відзначення 150-ї річниці з Дня народження Лесі Українки (ua) . Посольство України в Республіці Індія. 24 лютого 2021.

Леся Українка. Публікації. Статті. Дослідження, т. І - III. - 1954 . - 60 с.

Леся Українка. Публікації. Статті. Дослідження. - К., 1973.

Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. - К.: Видавництво "Фенікс". 2016. - 288 с.

Біографістика

Літературна критика

Аврахов Г. Художня майстерність Лесі Українки. - К., 1964.

Бабишкін О., Курашова В. Леся Українка. Життя і творчість. - К., 1955.

Бабишкін О. Драматургія Лесі Українки. - К., 1963.

Вишневська Н. Лірика Лесі Українки. Текстологічне дослідження. - К., 1976.

Денисюк І., Міщенко Л. Дивоцвіт. Джерела і поетика "Лісової пісні" Лесі Українки. - Л., 1963.

Дзюба І. Та, що пильнувала ватри (До 50-ої річниці з дня смерти Лесі Українки) [стаття написана 1963 року] // В кн. Л. Українка. "Бояриня". - Торонто, 1971, стор. 110-129. // Українські вісті. 1971. № 25. С. 2-3; 1971. № 27. С. 2-3. ref

Драй-Хмара М. Леся Українка. Життя і творчість. - К., 1926.

Журавська І. Леся Українка та зарубіжні літератури. - К., Вид-во Академії наук Укр. РСР, 1963. - 229 с.

Зеров М. Леся Українка. X. - К., 1924. // Від Куліша до Винниченка: нариси з новіт. укр. письменства / проф. М. Зеров, - Київ: Культура, 1929. - 192 с. - С. 104-141.

Костенко А. Співачка досвітніх вогнів. - К: Веселка, 1971. - 223 с.

Костенко А. Леся Українка. Художньо-документальна біографія. Видавництво художньої літератури "Дніпро", Київ, 1985. 394 стр

Кулінська Л. Поетика Лесі Українки. - К. : Вид-во Київського ун-ту, 1967. - 254 + [2] с. : портр.

Кулінська Л. Проза Лесі Українки. - К., Вища школа, Вид-во при Київ. ун-ті, 1976. - 167 с.

Кулінська Л. У світі ідей та образів (Особливості поетики драми Лесі Українки). - К.: Дніпро, 1971. - 224 с.

Музичка А. Леся Українка, її життя, громадська діяльність і поетична творчість. Передмова М. Куліша. - [Одеса]: Державне видавництво України, 1925. - X + 108 с. : іл., портр. - (Критична бібліотека)

Одарченко П. Українка Леся // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1980. - Кн. 2, [т. 9] : Тимошенко - Хмельницький Богдан. - ISBN 5-7707-4049-3. / Т. 9: Перевидання в Україні. - Львів, 2000. - с. 3200-3600: іл. - ISBN 5-7707-4048-5.

Пількевич С. (відп. ред.) Леся Українка. Документи і матеріали 1871-1970. Арх. упр. при Раді міністрів Української РСР. - Київ, Наукова думка, 1971. - 482 + 5 с. : іл.

Рудницький Я-Б. Єгипет у житті і творчості Лесі Українки / Стаття основана на авторовім викладі на Міжнародньому Конгресі Порівняльної Літератури в Бордо, Франція, 2 вересня 1970 р. // Міжнародний культурний портал Експеримент / 12-05-2018

Сверстюк Є. "На полі чести" // Собор у риштованні. - Париж - Балтімор, 1970. - С. 106 -12; а також у газ. Літературна Україна. - 1963. - Ч. 61.

Франко І. Леся Українка. ЛНВ, т. III, кн. 7. - Л., 1898.

Феміністична літературна критика

Їм промовляти душа моя буде. "Лісова пісня" Лесі Українки та її інтерпретації. - К., 2002.

Агеєва В. Поетеса зламу тисячоліть. Творчість Лесі Українки в постмодерній інтерпретації. - К., 2001.

Гундорова Т. Леся Українка: екзистенціалізм-християнство-фемінізм // СіЧ. - 1996. - № 8/9. - С. 19-28.

Гундорова Т. Феміністична утопія слова Лесі Українки // Сучасність. - 1996. - № 5. - С. 89-96.

Гундорова Т. "Одержима" Лесі Українки: любов до смерті (Liebestod) // Українка, Леся. Драми та інтерпретації. - К.: Книга, 2011. - С. 44-54.

Забужко О. Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій. - К., 2007.

Життєпис

Українка Леся // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1966. - Т. 8, кн. XV : Літери Ст - Уц. - С. 1951-1953. - 1000 екз.

Українка [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. - К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана , 2004. - Т. 6 : Т - Я. - 768 с. - ISBN 966-7492-06-0.

Українка Леся // Шевченківська енциклопедія : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. - Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. - Т. 6: Т-Я. - С. 392-393.

Лазаревський Г. Молодість Лесі Українки [Архівовано 26 вересня 2021 у Wayback Machine.]. Вінніпег: Український Голос, 1943. 61 с.

Енциклопедія життя і творчості Лесі Українки [Архівовано 11 липня 2015 у Wayback Machine.] ФОТОГАЛЕРЕЯ [Архівовано 11 липня 2015 у Wayback Machine.]

"Кожна жінка, що себе поважає, не пише ніколи листа того дня, коли обіцяла". Леся Українка, поетеса // Країна, № 7 (60), 25.02.2011[недоступне посилання з липня 2019]

Відеозаписи публічних лекцій

Листування

Твори

Поетичні

Прозові

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка Ім'я при народженні Лариса Петрівна Косач Псевдонім Леся Українка Народилася 13 (25) лютого Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія 1871 [1] Померла 1 серпня 1913 [1] [2] [...]

# data[].attributes.headline
Ле́ся Украї́нка (справжнє ім'я Лари́са Петрі́вна Ко́сач, у шлюбі Ко́сач-Кві́тка; 13 (25) лютого 1871, Звягель, Волинська губернія, Російська імперія[5] — 19 липня (1 серпня) 1913, Сурамі, Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)) — українська письменниця, перекладачка, фольклористка, культурна діячка, співзасновниця літературного гуртка «Плеяда» та групи Українська соціал-демократія. В сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України[6].Писала в жанрах поезії, лірики, епосу, драми, прози, публіцистики, розвинула жанр драматичної поеми в українській літературі. Працювала в галузі фольклористики (наспівала 220 народних мелодій) і активно долучалася до процесів українського національного відродження.Серед мистецької спадщини — збірки поезій «На крилах пісень» (1893), «Думи і мрії» (1899), «Відгуки» (1902), поеми «Давня казка» (1893), «Одно слово» (1903), драми-поеми «Кассандра» (1901—1907), «В катакомбах» (1905), «Лісова пісня» (1911), «Камінний господар» (1912), «Бояриня» (1913).

# data[].attributes.subject
Ле́ся Украї́нка (справжнє ім'я Лари́са Петрі́вна Ко́сач, у шлюбі Ко́сач-Кві́тка; 13 (25) лютого 1871, Звягель, Волинська губернія, Російська імперія[5] — 19 липня (1 серпня) 1913, Сурамі, Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)) — українська письменниця, перекладачка, фольклористка, культурна діячка, співзасновниця літературного гуртка «Плеяда» та групи Українська соціал-демократія. В сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України[6].Писала в жанрах поезії, лірики, епосу, драми, прози, публіцистики, розвинула жанр драматичної поеми в українській літературі. Працювала в галузі фольклористики (наспівала 220 народних мелодій) і активно долучалася до процесів українського національного відродження.Серед мистецької спадщини — збірки поезій «На крилах пісень» (1893), «Думи і мрії» (1899), «Відгуки» (1902), поеми «Давня казка» (1893), «Одно слово» (1903), драми-поеми «Кассандра» (1901—1907), «В катакомбах» (1905), «Лісова пісня» (1911), «Камінний господар» (1912), «Бояриня» (1913).

# data[].attributes.body
Леся знала 9 мов. У 10-річному віці після операції з видалення вражених хворобою кісток, її обидві руки та одну ногу зафіксували у гіпс. Вільною залишалася лише одна нога, пальцями ступні якої вона навчилася грати на фортепіано. Леся Українка ввела в українську мову такі слова, як "напровесні" та "промінь".

# data[].attributes.headline
Подивитися буктрейле

# data[].attributes.body
Подивитися буктрейлер до твору "Давня казка"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Віталій Бегаль

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка "Давня Казка" БУКТРЕЙЛЕР

# data[].attributes.headline
Прочитати твір "Давн

# data[].attributes.body
Прочитати твір "Давня казка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Може б, хто послухав казки?
Ось послухайте, панове!
Тільки вибачте ласкаво,
Що не все в ній буде нове.

Та чого там, люди добрі,
За новинками впадати?
Може, часом не завадить
І давніше пригадати.

Хто нам може розповісти
Щось таке цілком новеє,
Щоб ніхто з нас не відмовив:
"Ет, вже ми чували сеє!"

Тож, коли хто з вас цікавий,
Сядь і слухай давню казку,
А мені коли не лаврів,
То хоч бубликів дай в'язку.

І

Десь, колись, в якійсь країні,
Де захочете, там буде,
Бо у казці, та ще в віршах,
Все можливо, добрі люде.

Десь, колись, в якійсь країні
Проживав поет нещасний,
Тільки мав талан до віршів,
Не позичений, а власний.

На обличчі у поета
Не цвіла урода гожа,
Хоч не був він теж поганий, -
От собі - людина божа!

Той співець - та що робити!
Видно, правди не сховати,
Що не був співцем поет наш,
Бо зовсім не вмів співати.

Та була у нього пісня
І дзвінкою, і гучною,
Бо розходилась по світу
Стоголосою луною.

І не був поет самотнім:
До його малої хати
Раз у раз ходила молодь
Пісні-слова вислухати.

Теє слово всім давало
То розвагу, то пораду;
Слухачі співцю за теє
Ділом скрізь давали раду.

Що могли, то те й давали,
Він зо всього був догодний.
Досить з нього, що не був він
Ні голодний, ні холодний.

Як навесні шум зелений
Оживляв сумну діброву,
То щодня поет приходив
До діброви на розмову.

Так одного разу ранком
Наш поет лежав у гаю,
Чи він слухав шум діброви,
Чи пісні складав, - не знаю!

Тільки чує - гомін, гуки,
Десь мисливські сурми грають,
Чутно разом, як собачі
Й людські крики десь лунають.

Тупотять прудкії коні,
Гомін ближче все лунає,
З-за кущів юрба мисливська
На долинку вибігає.

Як на те ж, лежав поет наш
На самісінькій стежині.
"Гей! - кричить він, - обережно!
Віку збавите людині!"

Ще, на щастя, не за звіром
Гналася юрба, - спинилась,
А то б, може, на поета
Не конечне подивилась.

Попереду їхав лицар,
Та лихий такий, крий боже!
"Бачте, - крикнув, - що за птиця!
Чи не встав би ти, небоже?"

"Не біда, - поет відмовив, -
Як ти й сам з дороги звернеш,
Бо як рими повтікають,
Ти мені їх не завернеш!"

"Се ще также полювання! -
Мовить лицар з гучним сміхом.-
Слухай, ти, втікай лиш краще.
Бо пізнаєшся ти з лихом!"

"Ей, я лиха не боюся,
З ним ночую, з ним і днюю;
Ти втікай, бо я, мосьпане,
На таких, як ти, полюю!

В мене рими - соколята,
Як злетять до мене з неба,
То вони мені вполюють,
Вже кого мені там треба!"

"Та який ти з біса мудрий! -
Мовить лицар. - Ще ні разу
Я таких, як ти, не бачив.
Я тепер не маю часу,

А то ми б ще подивились,
Хто кого скорій вполює.
Хлопці! геть його з дороги!
Хай так дуже не мудрує!"

"От спасибі за послугу! -
Мовить наш поет. - Несіте.
Та візьміть листки з піснями,
Он в траві лежать, візьміте".

"Він, напевне, божевільний! -
Крикнув лицар. - Ну, рушаймо!
Хай він знає нашу добрість -
Стороною обминаймо.

А ти тут зажди, небоже,
Хай-но їхатиму з гаю,
Я ще дам тобі гостинця,
А тепер часу не маю".

"Не на тебе ждать я буду, -
Так поет відповідає, -
Хто ж кому подасть гостинця,
Ще того ніхто не знає".

Лицар вже на те нічого
Не відмовив, геть подався;
Знову юрба загукала,
І луною гай озвався.

Розтеклись ловці по гаю,
Полювали цілу днину,
Та коли б же вполювали
Хоч на сміх яку звірину!

А як сонечко вже стало
На вечірньому упрузі,
Стихли сурми, гомін, крики,
Тихо стало скрізь у лузі.

Гурт мисливський зголоднілий
Весь підбився, утомився,
Дехто ще зоставсь у гаю,
Дехто вже й з дороги збився.

Геть одбившися від гурту,
Їде лицар в самотині.
Зирк! - поет лежить, як перше,
На самісінькій стежині.

"Ах, гостинця ти чекаєш! -
Мовив лицар і лапнувся
По кишенях. - Ой небоже,
Вдома гроші я забувся!"

Усміхнувсь поет на теє:
"Не турбуйсь за мене, пане,
Маю я багатства стільки,
Що його й на тебе стане!"

Спалахнув від гніву лицар,
Був він гордий та завзятий,
Але ж тільки на упертість
Та на гордощі багатий.

"Годі жартів! - крикнув згорда.
Бо задам тобі я гарту!"
А поет йому: "Та й сам я
Не люблю з панами жарту...

Бачиш ти - оця діброва,
Поле, небо,синє море -
То моє багатство-панство
І розкішне, і просторе.

При всьому сьому багатстві
Я щасливий завжди й вільний".
Тут покликнув лицар: "Боже!
Чоловік сей божевільний!"

"Може буть, - поет відмовив, -
Певне, всі ми в божій волі.
Та я справді маю щастя,
І з мене його доволі.

Так, я вільний, маю бистрі
Вільні думи-чарівниці,
Що для них нема на світі
Ні застави, ні границі.

Все, чого душа запрагне,
Я створю в одну хвилину,
В таємні світи надхмарні
Я на крилах думки лину.

Скрізь гуляю, скрізь буяю,
Мов той вітер дзвінкий в полі;
Сам я вільний і ніколи
Не зламав чужої волі!"

Засміявсь на теє лицар:
"Давню байку правиш, друже?
Я ж тобі скажу на теє:
Ти щасливий, та не дуже.

Я б віддав отой химерний
Твій таємний світ надхмарний
За наземне справжнє графство,
За підхмарний замок гарний.

Я б віддав твоє багатство
І непевнії країни
За єдиний поцілунок
Від коханої дівчини..."

Щось поет хотів відмовить
На недбалу горду мову,
Та вже сонечко червоне
Заховалось за діброву.

Надійшла сільськая молодь,
Що з роботи поверталась,
І побачила поета,
З ним приязно привіталась.

Тут поет взяв мандоліну,
І на відповідь гуртові
Він заграв, і до музики
Промовляв пісні чудові.

Всі навколо нерухомі,
Зачаровані стояли,
А найбільше у дівчаток
Очі втіхою палали.

Довго й лицар слухав пісню,
Далі мовив на відході:
"Що за дивна сила слова!
Ворожбит якийсь, та й годі!"

II

Літнім вечором пізненько
Сам поет сидів в хатині,
Так од ранку цілу днину
Він просидів в самотині.

Тож сидів поет в віконці,
Слухав співів, що лунали
Скрізь по полю і до нього
У хатину долітали.

Співи стихли, потім хутко
Налетіла літня нічка;
Дерева шуміли з вітром,
Гомоніла бистра річка.

І поет в своїй хатині
Прислухавсь до того шуму,
Погляд в темряву втопивши,
Він таємну думав думу.

Тільки чує - хтось під'їхав
На коні до його хати
І спинився, потім зброя
Почала чиясь бряжчати.

Що за диво! Під віконце
Хтось помалу підступає.
Тут поет не втерпів: "Хто там? -
Невідомого питає.-

Якщо злодій, то запевне
Помиливсь ти, любий друже!"
"Ні, се я, - озвався голос, -
Маю справу, пильну дуже..."

"Хто ж се "я"?" - поет питає.
"Я, Бертольдо, лицар з гаю".
Тут поет пізнав той голос:
"А, мисливий! Знаю, знаю!

Вибачай, прошу до хати,
Хоч у мене трошки темно,
Бо коли я сам у хаті,
Не палю вогню даремно;

Та для гостя запалю вже".
І добув вогню з кресала.
Перед ним лицарська постать
Владаря Бертольда стала.

"Добрий вечір!" - "Добрий вечір"
Став тут лицар і - ні слова.
Щось ніяк не починалась
Тая пильная розмова.

"Де ж твоя, мій гостю, справа?" -
Далі вже поет озвався.
Лицар стиха одмовляє:
"Я, мій друже, закохався..."

Тут поет йому говорить:
"Що ж на се тобі пораджу?
А проте доказуй далі,
Може, чим тебе розважу".

"Закохався я і гину, -
Каже лицар, - вдень і вночі
Бачу я перед собою
Ясні оченьки дівочі".

"Що ж? - поет на те говорить. -
То за ручку та й до шлюбу!"
"Ох! - зітхає лицар. - Візьме
Інший хтось дівчину любу!

Під балкон моєї донни
Кожен вечір я приходжу,
І в журбі тяжкій, в зітханнях
Цілу нічку я проводжу.

На мою журбу й зітхання
Я відповіді не маю,
Чим я маю привернути
Серце милої, - не знаю!

Може б, краще їй припали
До сподоби серенади?.."
Тут поет на те: "Запевне,
Треба пташечці принади!"

"Голос маю, - каже лицар, -
Та не тямлю віршування..."
"Певна річ, - поет говорить, -
То не легке полювання,

А то б досі вже на лаври
Хто б схотів, то й був багатий,
Ні, - химерний, норовистий
Кінь поезії крилатий!"

"Правду кажеш, - мовив лицар, -
Але ж я тебе благаю,
Щоб поміг мені в сій справі.
Пам'ятаю, як у гаю

Ти своїм віршем чудовим
Чарував усю громаду, -
Тільки ти один тепера
Можеш дать мені пораду!

За пораду все, що хочеш,
Дам тобі я в надгороду".
"Ну, на се, - поет відмовив, -
Не надіюся я зроду.

Можу я знайти й без плати
Для приятеля пораду.
Ось пожди лиш трохи, зараз
Будеш мати серенаду.

Та мені для сього треба
Ймення й вроду панни знати".
"їй наймення Ізідора,
А вродлива!.. не сказати!.."

Більш поет вже не питався,
Сів, задумавсь на хвилину,
Записав щось на папері,
Зняв з кілочка мандолину,

Показав слова Бертольду,
Мандолину дав у руки
Та написанії вірші
І промовив для науки:

"Ти, співаючи, на струнах
Маєш так перебирати:
Ut-fa-la-sol, fa-mi-re-sol...
Далі можеш сам добрати".

"От спасибі!" - крикнув лицар.
Ще ж поет не відозвався,
А вже лицар був надворі.
На коня! і геть погнався.

І погнався лицар хутко
Через доли, через гори,
І спинився під віконцем
У своєї Ізідори.

Хутко в неї під віконцем
Мандоліна залунала,
Із потоку гуків чулих
Серенада виринала:

"Гордо, пишно, променисто
Золотії світять зорі,
Та не може дорівнятись
Ні одна з них Ізідорі!

Найчистіші діаманти
Сяють, ясні та прозорі,
Та не може дорівнятись
Ні один з них Ізідорі!

Дорогих перлин коштовних
Є багато в синім морі,
Та не може дорівнятись
Ні одна з них Ізідорі".

Отже, ледве серенада
Залунала у просторі,
Вийшла з хати Ізідора
Подивитися на зорі.

А як стихли під балконом
Любі гуки мандоліни,
До Бертольда полетіла
Квітка з рожі від дівчини.

В ту ж хвилину Ізідора
Зникла хутко, наче мрія,
Та зосталася в Бертольда
Квітка з рожі і - надія!

III

Боже, боже! що то може
Наробити серенада!..
Зникла в серденьку в Бертольда
Темна туга і досада.

Усміх донни Ізідори
Був дедалі все ясніше,
І щораз вона ставала
До Бертольда прихильніше.

Далі перстень Ізідорин
На руці у нього сяє,
Нареченою своєю
Він кохану називає.

Як же бучно, як же втішно
Всім гулялось на весіллі!
Танцювали, попивали
Від неділі до неділі.

Всіх приймали, всіх вітали,
Всім уміли догодити,
Тільки нашого поета
Пан забувся запросити.

Звісно, клопоту багато
Завжди пану молодому, -
Хто ж би міг ще пам'ятати
Про якогось там сірому?

Час летів, немов на крилах,
І, мов сон, життя минало.
Та незчувсь Бертольд, як лихо
Несподівано настало.

Забажалось королеві
Звоювать чужеє царство,
Розіслав він скрізь герольдів
На війну скликать лицарство.

І якраз серед бенкету
В замку нашого Бертольда
Залунала гучна сурма
Королівського герольда.

Прощавай, дружина люба,
Всі розкоші, всі вигоди!
Все те треба проміняти
На далекії походи.

Залишить Бертольдо мусив
Молодую Ізідору,
У неділю вранці-рано
Вже він вирушив із двору.

Подалося геть за море
Все одважнеє лицарство;
Там за морем десь лежало
Бусурменське господарство.

І пішло одважне військо
Через нетрі та пустині;
Не один вояк смутився
По своїй рідній країні.

Та коли вже надто тяжко
Туга серце обгортала,
То співці співали пісню,
Пісня тугу розважала:

"Не журись, коли недоля
В край чужий тебе закине!
Рідний край у тебе в серці,
Поки спогад ще не гине.

Не журись, не марно пройдуть
Сії сльози й тяжка мука:
Рідний край щиріш любити
Научає нас розлука".

Так вони співали, йдучи
Через дикії пустині,
Додавав той спів розваги
Не одній смутній людині.

Попереду всього війська
Три старшії виступали:
Карлос, Гвідо і Бертольдо;
За одвагу їх обрали.

Їдуть, їдуть, врешті бачать -
Три дороги розійшлися,
Розлучились три найстарші,
Кожний різно подалися...

Карлос вибрав шлях направо,
Гвідо вибрав шлях наліво,
А Бертольд подався просто.
"Дай же, боже, нам!" - "Щасливо!"

І Бертольдові спочатку
Справді щастя панувало,
Довелося звоювати
Городів чужих чимало.

От вже він на стольне місто
Погляда одважним оком,
Але тут-то саме щастя
Обернулось іншим боком.

Чи то врешті у Бертольда
Притомилося лицарство,
Чи то владар бусурменський
Міцно так тримавсь за царство, -

Тільки твердо так трималось
Місто гордеє, уперте,
Раз одбилось, потім вдруге,
Потім втретє, ще й вчетверте.

Тут прийшлось Бертольду з лихом:
Край чужий, ворожі люде,
Голод, злидні, військо гине...
Що то буде, що то буде?!.

Місяць, другий вже ведеться
Тая прикрая облога.
Серед війська почалися
Нарікання і тривога.

Приступили до Бертольда
Вояки й гукають грізно:
"Гей, виводь ти нас ізвідси!
Геть веди, поки не пізно!

Нащо ти сюди на згубу
Підманив нас за собою?
Чи ти хочеш, щоб усі ми
Наложили головою?

Осоружне нам се місто!
Хай їй цур, такій облозі!
Хай їй цур, самій тій славі!
Хай їй цур, тій перемозі!.."

Хтів Бертольд розумним словом
Люте військо вгамувати,
Та воно дедалі гірше
Почало репетувати.

Далі кинулись до зброї...
Бог зна, чим би то скінчилось...
Але тут хтось крикнув: "Стійте!" -
Військо раптом зупинилось.

Вийшли тут наперед війська
Військові співці славутні,
Всі вони були при зброї,
А в руках тримали лютні.

З них один промовив: "Браття!
Часу маєте доволі,
Щоб Бертольда покарати,
Він же й так у вашій волі.

Ми б хотіли тут в сій справі
Скілька слів до вас сказати,
Та співцям співати личить,
Отже, ми почнем співати".

Тут один із них тихенько
Струни срібнії торкає,
Усміхається лукаво
І такої починає:

"Був собі одважний лицар,
Нам його згадать до речі,
Він робив походи довгі -
Від порога та до печі.

Він своїм язиком довгим
Руйнував ворожі міста...
Чули ви його розповідь:
"Я один, а їх аж триста!"

Ну, та сей одважний лицар
Якось вибрався до бою.
І вернув живий,здоровий:
Талісман він мав з собою.

Я гадаю, талісман сей
Кожен з вас тут знать готовий,
Се буде речення мудре:
"Утікай, поки здоровий!"

"Утікай, поки здоровий!" -
Всі співці тут заспівали;
Вояки стояли тихо,
Очі в землю поспускали.

Раптом зброя заблищала,
І гукнуло військо хором:
"Ми готові йти до бою!
Краще смерть, ніж вічний сором!"

І метнулися у напад
Так запекло, так завзято,
Що не встигла й ніч настати,
Як було вже місто взято.

Місто взято, цар в полоні
Бусурменський.

# data[].attributes.attachment_link.title
Давня казка - Леся Українка, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Давня казка" (автор: Українка Леся). Читати повністю електронну книгу Леся Українка - Давня казка онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Прослухати аудіокниг

# data[].attributes.body
Прослухати аудіокнигу Л. Українки "Давня казка"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вундеркінд.уа

# data[].attributes.attachment_link.title
"Давня казка" Леся Українка (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Прочитати українську

# data[].attributes.body
Прочитати українську думу "Маруся Богуславка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ДУМА ПРО МАРУСЮ БОГУСЛАВКУ

Що на Чорному морі,
На камені біленькому,
Там стояла темниця кам'яная.
Що у тій-то темниці пробувало сімсот козаків,
Бідних невольників.
То вони тридцять літ у неволі пробувають,
Божого світу, сонця праведного у вічі собі не видають.
То до їх дівка-бранка,
Маруся, попівна Богуславка,
Приходжає,
Словами промовляє:
"Гей, козаки,
Ви, біднії невольники!
Угадайте, що в нашій землі християнській за день
тепера?"

Що тоді бідні невольники зачували,
Дівку-бранку,
Марусю, попівну Богуславку,
По річах познавали,
Словами промовляли:
"Гей, дівко-бранко,
Марусю, попівно Богуславко!
Почім ми можем знати,
Що в нашій землі християнській за день тепера?
Що тридцять літ у неволі пробуваєм,
Божого світу, сонця праведного у вічі собі не видаєм,
То ми не можемо знати,
Що в нашій землі християнській за день тепера".
Тоді дівка-бранка,
Маруся, попівна Богуславка,
Теє зачуває,
До козаків словами промовляє:
"Ой, козаки,
Ви, біднії невольники!
Що сьогодні у нашій землі християнській великодная
субота,
А завтра святий празник, роковий день великдень".
То тоді ті козаки теє зачували,
Білим лицем до сирої землі припадали,
Дівку бранку,
Марусю, попівну Богуславку,
Кляли-проклинали:
"Та бодай ти, дівко-бранко,
Марусю, попівно Богуславко,
Щастя й долі собі не мала, Я
Як ти нам святий празник, роковий день великдень
сказала!"
То тоді дівка-бранка,
Маруся, попівна Богуславка,
Теє зачувала.
Словами промовляла:
"0й, козаки,
Ви, біднії невольникиі
Та не лайте мене, не проклинайте,
Бо як буде наш пан турецький до мечеті від'їжджати,
То буде мені, дівці-бранці,
Марусі, попівні Богуславці,
На руки ключі віддавати;
То буду я до темниці приходжати,
Темницю відмикати,
Вас всіх, бідних невольників, на волю випускати".
То на святий празник, роковий день великдень,
Став пан турецький до мечеті від'їжджати,
Став дівці-бранці,
Марусі, попівні Богуславці,
На руки ключі віддавати.
Тоді дівка-бранка,
Маруся, попівна Богуславка,
Добре дбає,-
До темниці приходжає,
Темницю відмикає,
Всіх козаків,
Бідних невольників,
На волю випускає
І словами промовляє:
"Ой, козаки,
Ви, біднії невольники!
Кажу я вам, добре дбайте,
В городи християнські утікайте,
Тільки, прошу я вас, одного города Богуслава
не минайте,
Моєму батьку й матері знати давайте:
Та нехай мій батько добре дбає,
Грунтів, великих маєтків нехай не збуває,
Великих скарбів не збирає,
Та нехай мене, дівки-бранки,
Марусі, попівни Богуславки,
3 неволі не викупає,
Бо вже я потурчилась, побусурменилась
Для роскоші турецької,
Для лакомства нещасного!"
Ой визволи, може, нас, всіх бідних невольників
3 тяжкої неволі,
3 віри бусурменської,
На ясні зорі,
На тихі води,
У край веселий,
У мир хрещений!
Вислухай, боже, у просьбах щирих,
У нещасних молитвах
Нас, бідних невольників!

# data[].attributes.attachment_link.title
Дума про Марусю Богуславку, - читати повний текст на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст Дума про Марусю Богуславку (Народні думи) на УкрЛібі

# data[].attributes.headline
Прослухати Думу про 

# data[].attributes.body
Прослухати Думу про Марусю Богуславку

# data[].attributes.attachment_link.title
Дума про Марусю Богуславку (Старовинна українська дума, XVIIст.)