# data[].attributes.headline
Вітаю Вас! З Вами

# data[].attributes.body
Вітаю Вас! З Вами - Олександр Васильович Драган, давайте вивчати мистецтво разом!!!

# data[].attributes.body
Бельканто (італ. be! canto — прекрасний спів) — стиль вокального виконання, особливо поширений в італійському оперному мистецтві XVII-XIX ст. Вимагає від співака досконалої техніки, бездоганної наспівності, віртуозного виконання, тривалого дихання, зв'язності, легкості, вишуканості та насиченості співу.

# data[].attributes.body
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Ріґоле́тто" ( італ. Rigoletto) - опера на 3 дії італійського композитора Джузеппе Верді, лібрето - Франческо Марія П'яве. Прем'єра - Венеція, Театр ла Феніче, 11 березня 1851 рік.

Створення опери стало початком зрілого етапу у творчості композитора. В її основі лежить драма Віктора Гюґо "Король розважається" ( фр. Le Roi s'amuse), яка свого часу була заборонена для постановок. Аби домогтися дозволу від австрійської цензури, автори дещо змінили сюжет: Франциск I, король Франції, став герцогом Мантуанським, відповідно змінили імена інших персонажів. Герцог теж підходив для образу легковажного та розніженого правителя, який контрастує з бідним і знедоленим блазнем.

Верді змальовує персонажів у постійному розвитку і русі: блазень Ріґолетто, який ще недавно сміявся з графа Монтероне, чию дочку збезчестив герцог, згодом відчуває такий самий розпач і сам перетворюється на батька, який пережив горе у сім'ї.

Музика опери сповнена глибокого драматизму, яскраво контрастна, психологічно глибока. Кожен персонаж - завершений образ, який вимагає від виконавця високої вокальної та сценічної майстерності. Завершені арії нерозривно пов'язані з драматичною дією на сцені та поза контекстом мають інше значення.

Несподіваним виявився образ горбаня на сцені. Загалом опера викликала багато суперечливих відгуків. В той час, коли після 1852 року твір вже ставили у Відні, Будапешті, Празі й Лондоні, прем'єра в Парижі відбулася лише 1857 року через протести Гюґо, обуреного таким переробленням свого твору.

Тітта Руффо в головній ролі (1912)

Дія 1, картина 1

Бал в палаці герцога Мантуанського. Герцог залицяється до графині Чепрано, викликаючи ревнощі її чоловіка. Блазень Ріґолетто знущається з графа Чепрано та радить герцогу цієї ж ночі викрасти чарівну графиню; оскаженілий Чепрано клянеться помститися Ріґолетто. Веселощі балу порушуються появою графа Монтероне, який вимагає від герцога повернути йому дочку. Ріґолетто глумиться з Монтероне. Герцог наказує взяти графа під варту. Монтероне погрожує герцогу помстою за безчестя дочки та проклинає Ріґолетто.

Погроза Монтероне не дає спокою Ріґолетто. Повертаючись пізно ввечері додому, він зустрічає найманого вбивцю Спарафучіле, який пропонує йому свої послуги. Ріґолетто тривожиться за долю дорогої дочки Джильди, яка живе в глухому передмісті зі служницею Джован. Він заборонив їй виходити з будинку, боячись герцога і його розбещеної челяді. Одного разу в церкві Джильда зустрічає юнака, краса якого полонила її. Несподівано дівчина бачить його перед собою. Це герцог, переодягнений студентом. Він палко присягається Джильді у вічному коханні. Залишившись сама, дівчина віддається солодким мріям. А тим часом біля будинку Ріґолетто збираються придворні: вони задумали викрасти Джильду, вважаючи її коханкою блазня. З похмурими передчуттями Ріґолетто повертається додому і в темряві стикається з ними. Щоб розсіяти підозри блазня, один з придворних розповідає про підготовлюване викрадення графині Чепрано, що живе поруч. Ріґолетто погоджується допомогти придворним. Тоді йому надягають маску, повʼязавши її зверху хустиною. Здалеку доносяться приглушені крики Джильди. Ріґолетто зриває повʼязку і з жахом переконується, що його дочка викрадена.

Герцог засмучений: прекрасна незнайомка зникла, всі пошуки виявилися марними. Придворні, бажаючи розвеселити його, розповідають про нічну пригоду - коханка Ріґолетто тепер у палаці. Герцог радісно поспішає до своїх покоїв. Наспівуючи пісеньку, входить Ріґолетто; він всюди шукає доньку, приховуючи відчай під удаваною безтурботністю. Дізнавшись, що Джильда у палаці, він гнівно вимагає, щоб йому повернули дочку, але придворні глухі до погроз і благань блазня (арія "Куртизани, ганебні прокляті", (" Cortigiani, vil razza dannata ")). Ріґолетто клянеться помститися за ганьбу дочки; зустріч з Монтероне, якого ведуть в темницю, укріплює його рішучість. Джильда в страху благає батька простити герцога.

Дім Спарафучіле на березі річки. Глупа ніч. Приходить переодягнений герцог; він захоплений новою пристрастю - до красуні Маддалени, сестри бандита Спарафучіле (тут звучить знаменита арія герцога - "Серце жіноче до зрад охоче", La donna è mobile). Переконавшись у зраді коханого, Джильда прощається зі своїми світлими мріями. Батько відсилає її у Верону; переодягнувшись в чоловічий костюм, вона повинна тої ж ночі покинути Мантую. Ріґолетто залишиться, щоб заплатити Спарафучіле за вбивство та самому кинути в річку труп ненависного герцога. Починається гроза. Маддалена, зачарована молодим красенем, просить брата помилувати його. Після довгих умовлянь Спарафучіле погоджується вбити першого, хто постукає у двері. Цю розмову чує Джильда; вона як і раніше любить герцога та прийшла сюди, щоб попередити його про небезпеку. Для порятунку коханого Джильда готова віддати життя. Вона сміливо входить у будинок бандита. Гроза стихає. Повертається Ріґолетто. Спарафучіле виносить мішок з мертвим тілом. Блазень радіє - нарешті за нього помстилися! Збираючись кинути труп у воду, Ріґолетто з жахом чує веселу пісеньку герцога. Він розрізає мішок та бачить Джильду, яка помирає. Опера закінчується глибоко проникливим дуетом батька і доньки.

Афіша опери "Ріґолетто" Одеського національного академічного театру опери та балету

У 1863 році опера вперше прозвучала у Києві під час гастролей італійської трупи під керівництвом Фердінанда Бергера.

У 1900 році "Ріґолетто" презентувала у Києві харківська трупа А. Церетелі.

У 1910 році у Києві партію Джильди виконала Антоніна Нежданова.

У 1934 році під час гастролей Большого театру у Києві партію герцога Мантуанського виконав Іван Козловський.

У 1948-1949 рр. відбувся дебют в партії Джильди Єлизавети Чавдар.

У 1949 році опера під час гастролей Київського театру опери та балету прозвучала у Сочі.

У 1975 році відбулася прем'єра "Ріґолетто" на київській сцені за участю Євгенії Мірошниченко та Дмитра Гнатюка.

28 березня 1998 року відбулася прем'єра опери на сцені Національної опери України (диригент-постановник - Дядюра Микола, режисер-постановник - Молостова Ірина, хормейстер-постановник - Згуровський Владислав, сценографія - Злобін Андрій, художник костюмів - Іпатьєва Ганна, балетмейстер - Рубіна Алла).

Опера йде на сценах Одеського національного академічного театру опери та балету (художник-постановник - заслужений художник України Наталія Бевзенко-Зінкіна, хормейстер-постановник - заслужений діяч мистецтв України Леонід Бутенко); Львівської національної опери (диригент-постановник - народний артист України та народний артист Республіки Татарстан Ігор Лацанич, режисер-постановник - Анатолій Лимарєв, художник-постановник - Тадей Риндзак, хормейстер - Ірина Коваль).

# data[].attributes.attachment_link.title
Ріголетто - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Ріґоле́тто" ( італ. Rigoletto) - опера на 3 дії італійського композитора Джузеппе Верді, лібрето - Франческо Марія П'яве. Прем'єра - Венеція, Театр ла Феніче, 11 березня 1851 рік. Створення опери стало початком зрілого етапу у творчості композитора. В її основі лежить драма Віктора Гюґо "Король розважається" ( фр.

# data[].attributes.headline
Джузеппе Верді

# data[].attributes.subject
Джузеппе Верді

# data[].attributes.body
Читайте статтю про композитора на сторінках украї́нської Вікіпе́дії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Джузе́ппе-Фортуні́но-Франче́ско Ве́рді ( італ. Giuseppe Fortunino Francesco Verdi; 10 жовтня 1813, Ронколе - 27 січня 1901, Мілан) - італійський композитор, диригент.

Творча спадщина композитора дуже велика: 26 опер, квартет, реквієм і низка дрібних опусів. Найвидатніші опери Верді - "Бал-маскарад", "Ріголетто", "Травіата", "Трубадур", "Аїда", "Отелло", "Фальстаф". Його опери вважаються одними з найвидатніших всіх часів і досі не сходять зі сцен оперних театрів усього світу.

Народився Верді в сім'ї Карло Джузеппе Верді (1784-1867 роки) і Луїджі Уттіні у Ле Ронколе, селі поблизу Буссето в департаменті Таро, яка в той момент була частиною Першої Французької імперії після приєднання князівств Парма і П'яченца. Так сталося, що Верді офіційно народився у Франції. Батько композитора, Карло Верді, містив сільський трактир, а мати, Луїджі Уттіні, була ткалею. Верді мав молодшу сестру, Джузеппу, яка померла у віці 17 років в 1833 році.

Сім'я жила бідно, і дитинство Джузеппе було тяжким. У сільській церкві він допомагав служити месу. Музичної грамоти і грі на органі навчався у П'єтро Байстроккі. Помітивши тягу сина до музики, батьки подарували Джузеппе спінет. Цей вельми недосконалий інструмент композитор зберіг до кінця свого життя.

На музично обдарованого хлопчика звернув увагу Антоніо Барецці - багатий торговець з сусіднього міста Буссето. Він вірив, що Верді стане не шинкарем і не сільським органістом, а великим композитором. За порадою Барецці в 1823 році десятирічного Джузеппе Верді, що одержав початкові знання від сільського священика, відправили в школу у Буссето. Так почалася нова, ще більш важка смуга життя - хлоп'ячі роки і роки юності. У недільні дні Джузеппе вирушав в Ле Ронколе, де грав на органі під час меси. У Верді з'явився і вчитель композиції - Фернандо Провіз, директор "Філармонічного товариства" Буссето. Провіз займався не тільки контрапунктом, він зародив у Верді зацікавлення до серйозної літератури. Джузеппе зацікавили Шекспір​​, Данте, Гете, Шиллер. Серед найулюбленіших його творів - роман "Заручини" італійського письменника Алессандро Мандзоні.

У 1832 році Верді не прийняли в Міланську консерваторію, оскільки він був старший від очікуваного віку. Він почав займатися приватно з В. Лавін'є, який дав йому основи композиторської техніки. Практику оркестрування й оперного письма Верді опановував відвідуючи міланські оперні театри. Філармонічне товариство замовило йому оперу " Оберто, граф ді Сан-Боніфачо" ( італ. Oberto, conte di san Bonifacio), яка, однак, не була тоді поставлена.

Верді повернувся до Буссето, розраховуючи зайняти посаду церковного органіста, але через внутрішні церковні інтриги одержав відмову. Місцеве музичне товариство призначило йому трирічну стипендію (300 лір); у цей час він написав ряд маршів й увертюру (sinfonie) для міського духового оркестру, а також писав церковну музику.

У 1836 році Верді одружився з дочкою свого благодійника Маргаритою Барецці. Він знову вирушив до Мілану, де 17 листопада 1839 року опера " Оберто" була виконана у театрі "Ла Скала" з успіхом достатнім, щоб забезпечити нове замовлення, цього разу комічної опери.

У 1840 році композитор пережив особисту трагедію - за короткий час померли його двоє дітей і дружина. Написана у цих обставинах комічна опера " Король на день" ( італ. Un giorno di regno) провалилася, немилосердно обсвистана публікою. Верді, вражений провалом опери, заприсягся, що не буде більше писати опер і попросив директора розірвати укладений з ним контракт. Але директор Мереллі вірив у талант композитора і, давши йому отямитися, вручив лібрето Набукко за мотивами біблійної історії про царя Навуходоносора. При читанні увагу Верді заполонив хор євреїв у вавилонському полоні, і його уява ожила. Успішна прем'єра " Набукко " (1842) відновила репутацію композитора.

Після "Набукко" були " Ломбардці" ( італ. І Lombardi, 1843 рік), опера, що теж давала вихід пригнобленим патріотичним почуттям, а потім " Ернані" ( італ. Ernani, 1844) за романтичною драмою Віктора Гюго - здобуток, завдяки якому популярність Верді поширилася за межі Італії. У наступні роки композитор, за його власними словами, працював як каторжник. Опера писалася за оперою - " Двоє Фоскарів" ( італ. І due Foscari, 1844), " Жанна д'Арк" ( італ. Giovanna d'Arco, 1845), " Альзіра" ( італ. Alzira, 1845), " Аттіла" ( італ. Attila, 1846), "Розбійники" ( італ. І masnadieri, 1847), " Корсар" ( італ. Il corsaro, 1848), " Битва під Леньяно" ( італ. La battaglia di Legnano, 1849), " Стіффеліо" ( італ. Stiffelio, 1850). У цих творах поверхова, а іноді й легковажна реміснича музика додається до слабкого лібрето. Серед опер цього періоду вирізняються " Макбет" ( італ. Macbeth, 1847) - перший плід захопленого шанування композитором Шекспіра, а також " Луїза Міллер" ( італ. Luisa Miller, 1849) - видатний твір камерного стилю.

У 1848 році Верді продав свою нерухомість в Ле Ронколя, і за ці гроші купив велику маєтність в Санто-Агата, недалеко від Буссето. З 1847 по 1849 рік Верді перебував в основному в Парижі, де зробив нову, французьку редакцію Ломбардців, названу Єрусалим ( італ. Jerusalem). Тут композитор зустрівся із Джузеппіною Стреппоні, співачкою, що брала участь у міланських постановках Набукко й Ломбардців і вже тоді зблизилася з Верді. Врешті решт, через десять років вони одружилися.

На період 1851- 1853 років припадають три зрілі шедеври Верді - ( італ. Rigoletto, 1851 рік), ( італ. Il trovatore, 1853) і ( італ. La traviata, 1853). У кожному з них відбита особлива сторона хисту композитора. Ріголетто за п'єсою В.Гюго "Король забавляється" демонструє, крім уміння створювати живі, захопливі мелодії, нову для композитора оперну форму - більш зв'язну, з меншими контрастами між речитативом, що досягає характеру співучого аріозо, і арією, яка відхиляється від встановлених схем. Розвитку дії сприяють написані у вільній формі дуети й інші ансамблі, зокрема знаменитий квартет в останньому акті - видатний зразок уміння Верді відбити в ансамблевій формі конфлікт характерів і почуттів своїх персонажів.

Трубадур, заснований на іспанській романтичній мелодрамі, містить прекрасні зразки сильної, героїчної музики, у той час як Травіата за "сімейною драмою" Дюма-сина "Дама з камеліями" зачаровує пафосом почуттів.

Успіх цих трьох опер розкрив перед Верді нові можливості. У 1855 році йому замовили твір для Паризької опери в характерному мейєрберівському стилі - Сицилійська вечірня ( фр. Les vêpres siciliennes). Для того ж театру він зробив нову редакцію Макбета ( 1865 рік), а також створив Дона Карлоса ( 1867); для петербурзького Маріїнського театру написав Силу долі ( італ. La forza del destino, 1862). Паралельно зі здійсненням цих грандіозних проектів Верді працював над скромнішими операми в італійській манері - Симоном Бокканегрою ( італ. Simon Boccanegra, 1857) і Балом-маскарадом ( італ. Un ballo in maschera, 1859). Всі ці здобутки - це романтичні мелодрами, основані на більш-менш правдивих історичних подіях. Хоча жодна з перерахованих опер не вирізняється досконалістю із драматургічної точки зору (цьому перешкоджає схильність Верді перескакувати без достатніх підстав від однієї ефектної сюжетної ситуації до іншої), всі вони демонструють зріст майстерності музичної характеристики й оркестрової драматургії (особливо це помітно в Симоні Бокканегрі й Доні Карлосі).

Після створення популярної трилогії Верді став шукати нового в Парижі. Проте його стосунки з французьким глядачами складалися не легко, і опери в Парижі справили менший вплив, ніж в Італії. Це були роки важкої роботи: Верді, можливо, нарешті писав не поспішаючи, втім музичний світ змінювався повільно, навіть в Італії. Цей період завершився експериментом у 1871 - Аїдою, оперою, дії якої розгорталися в стародавньому Єгипті.

Верді явно мав потребу в літературному партнері й він знайшов його в особі А. Гісланцоні, у співробітництві з яким народилося лібрето ( італ. Aida, 1871 рік) - шедевра в стилі французької "великої опери", замовленої композиторові єгипетським урядом для виконання на відкритті Суецького каналу. У наступні дванадцять років Верді працював дуже мало, повільно редагуючи деякі свої ранні речі.

У 1874 році Джузеппе Верді написав Реквієм, поштовхом до написання цього твору стала смерть поета Алессандро Мандзоні, творчістю якого композитор захоплювався. Вперше Реквієм був виконаний у кафедральному соборі Мілана і згодом здобув світову популярність, щоправда католицькою церквою цей твір був визнаний "дуже театральним", і тому довго не допускався до виконання у церкві.

Ще пліднішою виявилася спільна робота Верді в його пізні роки з Арріґо Бойто (1842-1918 роки), автором опери "Мефістофель" і видатним поетом. Спочатку Бойто переробив незадовільне лібрето Симона Бокканеґрі (1881 рік). Потім він перетворив Шекспірову трагедію Отелло ( Othello) у лібрето; цей шедевр Верді був поставлений в "Ла Скала" в 1887, коли композиторові було вже 74 роки. Музика цієї опери "безупинна", вона не містить традиційного для італійської опери поділу на арії та речитативи. Деякі сучасники Верді вважали, що на формування його пізнього стилю справив вплив Вагнер. Але насправді Верді прийшов до нього сам. Він майже не був знайомий з творчістю Вагнера.

Після Отелло в 1893 році Верді створив Фальстафа ( Falstaff): у 80 років Верді написав музичну комедію, що винагородила його за провал його першої музичної комедії "Король на годину". Отелло й Фальстаф увінчали прагнення Верді до створення дійсної музичної драми.

Коли його уразив параліч внаслідок інсульту, він все ще міг внутрішнім слухом читати партитури опер "Богема" і "Тоска" Пуччіні, "Паяци" Леонкавалло, "Пікова дама" Чайковського, але те, що він думав про опери, написані його безпосередніми і гідними спадкоємцями, залишилося невідомим.

Помер Верді в Мілані рано вранці 27 січня 1901 року.

Попередники Верді, що вплинули на його творчість - Россіні, Белліні, Мейєрбер і, найважливіший - Гаетано Доніцетті. За можливим винятком "Отелло", Ріхард Вагнер на Верді не мав впливу. Поважаючи Шарля Гуно, якого сучасники вважали найвидатнішим композитором епохи, Верді, проте, не запозичив нічого у великого француза. Деякі пасажі в "Аїді" вказують на знайомство композитора з творами Михайла Глінки, якого Ференц Ліст популяризував у Західній Європі, повернувшись із турне Росією.

Протягом всієї кар'єри Верді відмовлявся використати високе до в тенорових партіях, посилаючись на те, що можливість проспівати саме цю ноту перед повним залом відволікає виконавців до, після, і під час виконання ноти.

Попри те, що часом оркестрування у Верді майстерне, композитор покладався в основному на свій мелодійний дар для вираження емоцій героїв і дії. Справді, дуже часто в операх Верді, особливо під час сольних вокальних номерів, гармонія навмисно аскетична, і весь оркестр звучить, як один акомпаніаторський інструмент - наприклад гітара. Деякі критики стверджують, що Верді приділяв технічному аспекту партитури недостатньо уваги, оскільки йому бракувало школи й витонченості. Сам Верді сказав якось: "Із всіх композиторів я найбільший невіглас". Але поспішив додати: "Я це серйозно говорю, але під „знаннями" я маю на увазі зовсім не знання музики" (джерело?).

Проте, було б несправедливим стверджувати, що Верді недооцінював виразну силу оркестру й не вмів використати її до кінця, коли йому це було потрібно. Більше того, оркестрове й контрапунктне новаторство (наприклад, струнні, що злітають по хроматичній гамі в сцені Монтероне, в "Ріголетто", щоб підкреслити драматичність ситуації, або, теж в "Ріголетто" - хор, що співає на " ммм.. " за лаштунками, досить ефектно передаючи наближення буревію) - характерно для творчості Верді - характерно настільки, що інші композитори не наважилися запозичити в нього деякі сміливі прийоми через їх миттєву впізнаваність.

Верді був першим композитором, який спеціально займався пошуком сюжету для лібрето, що найкраще відповідав особливостям його композиторського дару. Працюючи в тісному співробітництві з лібретистами і знаючи, що саме драматична експресія є головною силою його таланту, він домагався виключити з сюжету "непотрібні" деталі й "зайвих" героїв, залишаючи лише персонажів, у яких клекочуть пристрасті, і сцени, багаті на драматизм.

"Звучи, труба" ("Suona la tromba") на слова гімну Г. Мамелі, для чоловічого хору й оркестру. Твір 1848 р.

"Гімн націй" ("Inno delle nazioni"), кантата для високого голосу, хору й оркестру, на слова А. Бойто. Твір для Лондонської всесвітньої виставки. Перше виконання 24 травня 1862 р.

"Реквієм" ("Messa da Requiem"), для чотирьох солістів, хору й оркестру. Перше виконання 22 травня 1874 р. у Мілані, у церкві Сан Марко.

"Pater Noster" (текст Данте), для пятиголосого хору. Перше виконання 18 квітня 1880 р. у Мілані.

"Ave Maria" (текст Данте), для сопрано й струнного оркестру. Перше виконання 18 квітня 1880 р. у Мілані.

"Чотири духовні п'єси" ("Quattro pezzi sacri"):

1. "Ave Maria", для чотирьох голосів (близько 1889);

2. "Stabat Mater", для чотириголосого змішаного хору з оркестром (близько 1897);

3. "Le laudi alla vergine Maria" (текст із "Раю" Данте), для чотириголосого жіночого хору без супроводу (кінець 80-х років);

4. "Te Deum", для подвійного чотириголосого хору й оркестру (1895-1897). Перше виконання 7 квітня 1898 р. у Парижі.

Струнний квартет e-moll. Перше виконання 1 квітня 1873 р. у Неаполі.

Шість романсів для голосу з фортепіано на слова Дж. Віттореллі, Т. Б'янкі, К. Анджоліні й Гете. Створено у 1838 р.

Альбом - шість романсів для голосу з фортепіано на слова А. Маффеї, М. Маджоні й Ф. Романі. Створено у 1845 р.

Свого часу Верді писав опери більш-менш "звичайні". Пізніше, однак, створив майстерно три роботи, яким він завдячує своєю світовою популярністю: (1851 рік), Трубадур, і (1853). Тепер він був на піку своєї творчості. Протягом двадцяти років (1851-1871) він написав опери, одна краща за іншу, які до сьогодні виконують у всьому світі.

Багато італійських патріотів, до яких також належав Верді перебували в русі Рісорджименто, який спрямований був на відродження Італії як нації єдиної культурно і політично. Нові ідеали сповідував і Верді. У 1859 році він був членом нового парламенту Парми і Модени, в 1861 - першим членом італійського парламенту. Однак в парламенті він хоч і був, проте дуже рідко: "Членів 450, але насправді є лише 449, оскільки Верді як члена не існує" - пише в Піавуго, один з його біографів. Після двох років політичного життя Верді мудро повернувся до своєї музики. Опера Верді розбурхувала патріотичні почуття у людей. Після прем'єри опери у 1859 році, його ім'я стало синонімом вільної Італії.

Бушен А., Рождение оперы. (Молодой Верди). Роман, M., 1958. (рос.)

Галь Г. Брамс. Вагнер. Верди. Три мастера - три мира. М., 1986. (рос.)

Орджоникидзе Г. Оперы Верди на сюжеты Шекспира, M., 1967. (рос.)

Соловцова Л. А. Дж. Верди. М., Джузеппе Верди. Жизненный и творческий путь, М. 1986. (рос.)

Тароцци Дж. Верди. М., 1984. (рос.)

Эсе Ласло. Если бы Верди вёл дневник... - Будапешт, 1966. (рос.)

Budden, J. (1973). The Operas of Verdi, Volume I (вид. 3rd ed). Oxford University Press. ISBN 0-19-816261-8. (англ.)

Parker, Roger (2001). Giuseppe Verdi. Grove Music Online (Oxford University Press). (англ.)

Parker, Roger (1992): Verdi, Giuseppe in 'The New Grove Dictionary of Opera', ed. Stanley Sadie (London, 1992) ISBN 0-333-73432-7 (англ.)

Романс Радамеса з опери "Аїда";

балада Герцога та пісенька Герцога з опери "Ріголетто",

"Застільна" та Арія Жермона з опери "Травіата"

перекладач невідомий - "Ріголетто"

1. ВЕРДІ Дж. Аїда: Опера на 4 дії / Пер. А. Старицької-Черняхівської. - К.: Рух, 1927. - 61с.

2. Дж. Верді Травіата. - Видання Національної опери України 2000 р.

3. ВЕРДІ Дж. Травіата: Опера на 4 дії: Фрагм. лібр. /Ред. і доп. укр. пер. Л.Артем'єва.- Харків: Вид. Харк. академ. держ. театру опери та балету, 1937,- 20 с.

4. Юрій Отрошенко. П'єси і переклади співаної поезії - К. : "Арт Економі" - 2012 - 388 с.

5. ВЕРДІ Дж. Ріголетто: Опера на 3 дії, 4 картини: Фрагм. лібр. - Харків: Вид. Харк. академ. театру опери та балету, [Б.р.]. - 20 с.

6. Lutz D. Schmadel, International Astronomical Union. Dictionary of Minor Planet Names. - 5-th Edition. - Berlin Heidelberg New-York : Springer-Verlag, 2003. - 992 с. - ISBN 3-540-00238-3. (англ.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Джузеппе Верді - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Джузе́ппе-Фортуні́но-Франче́ско Ве́рді ( італ. Giuseppe Fortunino Francesco Verdi; 10 жовтня 1813, Ронколе - 27 січня 1901, Мілан) - італійський композитор, диригент. Творча спадщина композитора дуже велика: 26 опер, квартет, реквієм і низка дрібних опусів. Найвидатніші опери Верді - "Бал-маскарад", "Ріголетто", "Травіата", "Трубадур", "Аїда", "Отелло", "Фальстаф".

# data[].attributes.headline
Джузеппе Фортуніно Франческо ВЕРДІ 

# data[].attributes.subject
Джузеппе Фортуніно Франческо ВЕРДІ 

# data[].attributes.headline
Джузеппе Фортуніно Франческо ВЕРДІ 

# data[].attributes.subject
Джузеппе Фортуніно Франческо ВЕРДІ 

# data[].attributes.headline
Музичне сприймання

# data[].attributes.subject
Музичне сприймання

# data[].attributes.body
Дж. Верді. Арія герцога з опери «Ріголетто» у виконанні Л. Паваротті, П. Домінго, X. Каррераса.

# data[].attributes.headline
Музичне сприймання

# data[].attributes.subject
Музичне сприймання

# data[].attributes.body
Дж. Верді. Арія герцога з опери «Ріголетто» у виконанні Л. Паваротті, П. Домінго, X. Каррераса.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександр Драган

# data[].attributes.attachment_link.title
Музичне мистецтво, 6 клас. Джузеппе  Верді.  Арія Герцога з опери "Ріголетто"

# data[].attributes.headline
Характеристика музики

# data[].attributes.subject
Характеристика музики

# data[].attributes.body
Засоби виразності. Темп

# data[].attributes.headline
Характеристика музики

# data[].attributes.subject
Характеристика музики

# data[].attributes.body
Засоби виразності. Динаміка

# data[].attributes.headline
Характеристика музики

# data[].attributes.subject
Характеристика музики

# data[].attributes.body
Характер

# data[].attributes.headline
Л. Паваротті

# data[].attributes.subject
Л. Паваротті

# data[].attributes.headline
Енріко Карузо

# data[].attributes.subject
Енріко Карузо

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Енріко Карузо народився 25 лютого 1873 року в Неаполі.

Дебютував у Неаполі в 1895 році. Популярність прийшла до Карузо в 1897 році, коли він виконав в Палермо партію Енцо ("Джоконда" Понк'єллі). У 1900 році він вперше виступив на сцені міланського театру Ла Скала (Неморіно в "Любовному напої" Доніцетті); в 1902 році дебютував у лондонському театрі Ковент-Гарден (Герцог у "Ріголетто" Верді). Найбільша слава пов'язана з нью-йоркським театром Метрополітен-опера, провідним солістом якого він був з 1903 по 1920 роки.

Карузо багато записувався - одним з перших серед оперних співаків зафіксував основну частину свого репертуару на грамофонних платівках. Володів голосом неповторного тембру, в якому природне баритонове, оксамитове звучання нижнього і середнього регістрів поєднувалося з блискучими теноровими верхами. Завдяки винятковому володінню диханням, бездоганній інтонації і, головне, високій виконавській культурі став легендою вокального мистецтва ХХ століття, зразком для майбутніх поколінь оперних тенорів.

Карузо з рівним успіхом виконував партії ліричного і драматичного плану, переважно в операх Верді (Герцог, Манріко в "Трубадурі", Річард в "Балі-маскараді", Радамес в "Аїді") і композиторів-верістів (Каніо в "Блазнях" Леонкавалло та інших.). Був першим виконавцем ролей Федеріко ("Арлезіанка" Чілеа, 1897), Лоріса ("Федора" Джордано, 1898), Джонсона ("Дівчина із заходу" Пуччіні, 1910). У концертному репертуарі Карузо основне місце займали неаполітанські пісні.

Енріко Карузо помер вранці 2 серпня 1921 року в Неаполі у віці 48 років від гнійного плевриту.

Ybarra, T. E. Caruso: The Man of Naples and the Voice of Gold. New-York: Harcourt, Brace and Company, 1953. 315 p.

Caruso, Dorothy. Enrico Caruso: His Life and Death, with discography by Jack Caidin. Grant Press, 2007. 316 p.

Freestone J. and H.J. Drummond: Enrico Caruso: his Recorded Legacy. London, 1955.

Энрико Карузо на сцене и в жизни / Пер. с англ. П. П. Малькова; Общая редакция и послесловие М. П. Малькова М.: Аграф, 2002. 480 с. (Серия "Волшебная флейта") ISBN 5-7784-0206-6 1500 экз.

М. Мальков. Достойный своего великого таланта/Энрико Карузо на сцене и в жизни: М.Аграф, 2002, стр.450-460.

Жорж Кунеллі (Georges Cunelli). Тітта Руффо, Карузо і Шаляпін (пер. з англ. М.Малькова) - електр. изд. СПб. 2017 Джерело: Titta Ruffo. An Anthology. Edited by Andrew Farkas. Greenwood Press. London. England; pp. 63-68: G. Cunelli, Titta Ruffo, Caruso and Chaliapin.

Помилка Lua у Модуль:External_links у рядку 762: attempt to call field '?' (a nil value).

# data[].attributes.attachment_link.title
Енріко Карузо - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Енріко Карузо народився 25 лютого 1873 року в Неаполі. Дебютував у Неаполі в 1895 році. Популярність прийшла до Карузо в 1897 році, коли він виконав в Палермо партію Енцо ("Джоконда" Понк'єллі). У 1900 році він вперше виступив на сцені міланського театру Ла Скала (Неморіно в "Любовному напої" Доніцетті); в 1902 році дебютував у лондонському театрі Ковент-Гарден (Герцог у "Ріголетто" Верді).

# data[].attributes.headline
Класифікація голосів

# data[].attributes.subject
Класифікація голосів

# data[].attributes.body
Чоловічі голоси

Тенор — високий голос.

Баритон - середній за висотою голос.

Бас — низький голос.

# data[].attributes.headline
Класифікація голосів

# data[].attributes.subject
Класифікація голосів

# data[].attributes.body
Жіночі голоси

Колоратурне сопрано — найвищий голос.

Сопрано — високий голос.

Мецо-сопрано —голос, проміжний між сопрано і контральто.

Контральто — найнижчий голос.

# data[].attributes.headline
Класифікація голосів

# data[].attributes.subject
Класифікація голосів

# data[].attributes.body
Дитячі голоси

Дискант — високий голос.

Альт — низький голос.

# data[].attributes.headline
Г. Струве, Шкільний корабель (плюс) 

# data[].attributes.subject
Г. Струве, Шкільний корабель (плюс) 

# data[].attributes.body
Дорогі, учні, уявіть себе в музичній студії та спробуйте заспівати пісню під фонограму. Запишіть свій спів на диктофон.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександр Драган

# data[].attributes.attachment_link.title
Г. Струве, Шкільний корабель (плюс)

# data[].attributes.attachment_link.description
Дорогі, учні, уявіть себе в музичній студії та спробуйте заспівати пісню під фонограму. Запишіть свій спів на диктофон. Разом з однокласниками прослухайте всі записи та визначте найкращого виконавця класу. Пригадайте, що вам відомо про манери виконання вокальних творів.

# data[].attributes.headline
Г. Струве, Шкільний корабель (мінус) 

# data[].attributes.subject
Г. Струве, Шкільний корабель (мінус) 

# data[].attributes.body
Спробуйте виконати пісню в різних манерах: у народній манері співайте а капела, в академічній — у супроводі музичного інструмента, в естрадній — під фонограму. В якій манері пісня прозвучала найкраще? Поясніть, чому ви так вважаєте.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександр Драган

# data[].attributes.attachment_link.title
Г. Струве, Шкільний корабель (мінус)

# data[].attributes.headline
Проект «Світова вокальна скринька»

# data[].attributes.subject
Проект «Світова вокальна скринька»

# data[].attributes.body
Мета: навчитися знаходити необхідну інформацію з літературних джерел та оформити власну вокальну енциклопедію.
Очікуваний результат: міні-енциклопедія у паперовому варіанті з ілюстраціями.Проект може бути індивідуальним, парним або груповим.
План створення:
1.      Знайдіть відомості про світові вокальні школи та видатних оперних співаків. Обробіть інформацію до стислого змістового вигляду, знайдіть та збережіть портрет або ілюстрацію до знайденої інформації.

2.      Оформте зібрану інформацію в папці або склейте окремі аркуші в книжечку за алфавітом. Напишіть зміст енциклопедії та оформте титульний аркуш яскравими кольорами. Приклейте портрети або ілюстрації за змістом. Малюнок для обкладинки можете створити самостійно або знайти відповідні зображення на сайтах.