# data[].attributes.headline
Artikel som fremhæver at velfærdsstaten ikke hæmmer væksten

# data[].attributes.subject
Artikel som fremhæver at velfærdsstaten ikke hæmmer væksten

# data[].attributes.body
Ugebrevet A4 (2017

# data[].attributes.headline
EU postiv artikel om EU og dansk velfærd

# data[].attributes.subject
EU postiv artikel om EU og dansk velfærd

# data[].attributes.body
Berlingske (2013

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ellen Trane Nørby (V) beskylder Radikale Venstre for at skade EU-debatten. Vi undrer os over, hvordan det kan skade EU-debatten at sige, hvad man mener? Mon ikke borgerne er interesserede i at høre, hvad alle de politiske partier mener om tidens vigtigste EU-spørgsmål?

Venstres parlamentariske støtter i K, LA og DF har alle lagt en meget EU-kritisk linje. Regeringspartierne er klare i opbakningen til en ambitiøs dansk europapolitik. Vi tror på det indre marked. Og vi tror, at fri bevægelighed er til gavn for Danmark og alle de øvrige EU-lande.

Men hvad vil Venstre? Det leverer Ellen Trane desværre ikke ét eneste svar på.

Ellen Trane vælger i stedet en skinger EU-skeptisk retorik. Hun beskylder EU-borgere, som arbejder, betaler skat i og bidrager til det danske samfund, for at komme hertil alene med det formål at snyde og misbruge vores velfærdssamfund.

Hun vælger bevidst at se bort fra det faktum, at det ikke kan lade sig gøre at få adgang til danske ydelser, medmindre man er en integreret del af det danske arbejdsmarked. Man skal have arbejde og betale skat i Danmark (og have børn) for at få ret til børnepenge. Ligesom man skal have betalt kontingent til en a-kasse og været i beskæftigelse, før man kan få dagpenge. Der er altså tale om skattebetalende bidragydere, ikke "velfærdsturister".

Vi skal selvfølgelig holde øje med udviklingen, så der hele tiden er den rette balance mellem at yde og nyde. Men her og nu står det danske velfærdssamfund ikke over for sit sammenbrud som følge af indtrængende horder af udlændinge, der kun kommer for at få dagpenge eller SU. Det klæder ikke Ellen Trane - som tidligere var en glødende tilhænger af europæisk samarbejde - at skråle med på denne falske klagesang.

EU-domstolen har i sommerens domme klart tilkendegivet, at der kan stilles krav om tilknytning til opholdslandet. På baggrund af SU-dommen har regeringen da også fremlagt forslag til, hvordan man kan justere SU-reglerne, så vi overholder EU-reglerne samtidig med, at vi sikrer, at SU-modtagere har en stærk tilknytning til Danmark. Det mener vi faktisk er en god tilgang til spørgsmålet om fri bevægelighed: at se pragmatisk på reglerne en for en og foretage de nødvendige justeringer.

I modsætning til, hvad EU-modstanderne og nu også Ellen Trane påstår, findes der ikke én snuptagsløsning, hvormed man kan lukke for EU-borgeres adgang til danske velfærdsydelser. Ikke medmindre vi træder ud af EU.

Svig og misbrug er en helt anden diskussion end skattebetalende EU-borgeres legale og legitime adgang til visse velfærdsydelser. Vi skal selvfølgelig sætte ind over for fup og svindel, og det er den danske regering meget optaget af. Danmark er ikke og bliver heller ikke et åbent tag selv-bord for 500 millioner EU-borgere.

Det indre marked er fundamentet for dansk økonomi. Arbejdskraftens fri bevægelighed er en kerne heri, som i årtier har gavnet dansk industri, landbrug og servicesektoren. Tusinder af danske statsborgere nyder hver eneste dag godt af retten til at kunne arbejde i andre EU-lande. Alt i alt er det danske velfærdssamfund fuldstændig afhængigt af vores deltagelse i Europa.

Men hvad vil Venstre egentlig? Vil Ellen Trane ændre de grundlæggende principper i EU-samarbejdet om arbejdskraftens fri bevægelighed og ligebehandlingen af EU-borgere? Vi savner svar.

I Radikale Venstre tror vi på et stærkt og forpligtende europæisk samarbejde. Vi tror på det indre marked og den fri bevægelighed. Derfor håber vi, at Venstre vil lade være med at løbe efter Dansk Folkeparti og i stedet være med til i fællesskab at løse de udfordringer, vi står over for.

I Europa står vi over for på en og samme tid at skulle håndtere en økonomisk krise med arbejdsløshed, lavvækst og faldende konkurrenceevne, klimaforandringer og ressourcemangel, flygtninge i Sydeuropa, nye sikkerhedstrusler samt en stærkere fælles europæisk stemme i verden.

Samtidig er det for Radikale Venstre helt afgørende at bevare den tryghed, som den universelle velfærdsmodel giver. I Danmark skal vi tilpasse den måde, hvorpå vi har opbygget velfærdssamfundet, så vi kan klare os i den globale konkurrence, men så vi samtidig bevarer et stærkt socialt sikkerhedsnet. På EU-niveau vil vi gennem europæisk samarbejde supplere og udvide de velfærdstilbud, nationalstaterne giver borgerne, eksempelvis inden for uddannelse og sundhed.

Det er vanskeligt at løse alle disse udfordringer på én gang, men det skal gøres. Bredt samarbejde er både i Danmark og på europæisk niveau den eneste vej til at skabe virkningsfulde og holdbare resultater, som har befolkningens opbakning.

Ligesom regeringen har gennemført en række reformer og politiske aftaler med Venstre i Folketinget, håber vi, at Ellen Trane lægger EU-populismen på hylden og i stedet tager arbejdshandskerne på, når hun kommer i Europa-Parlamentet. Så vil hun møde en udstrakt hånd fra Radikale Venstre.

# data[].attributes.attachment_link.description
Her og nu står det danske velfærdssamfund ikke over for sit sammenbrud som følge af indtrængende "velfærdsturister". Det klæder ikke Ellen Trane Nørby (V) at skråle med på denne falske klagesang, mener Camilla Hersom og Morten Helveg Petersen fra de Radikale.

# data[].attributes.headline
Artikel om EU og velfærdsstaten i fremtiden

# data[].attributes.subject
Artikel om EU og velfærdsstaten i fremtiden

# data[].attributes.body
Videnskab.dk (2013)

# data[].attributes.attachment_link.description
Den økonomiske krise har givet mange overskrifter om nedskæringer, besparelser og forandringer i velfærdstater - ikke kun i Danmark. Spørgsmålet er om den traditionelle velfærdsstat er på vej ud?

# data[].attributes.headline
EU negativ artikel om EU og den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.subject
EU negativ artikel om EU og den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.body
Fagbevægelsen mod Unionen (2011)

# data[].attributes.attachment_link.title
Er der plads til velfærdsstaten i fremtidens EU?

# data[].attributes.attachment_link.description
Hun henviste til, at der i 90-erne var en social dagsorden i EU præget af socialdemokratiske regeringer. - Lissabonstrategien om beskæftigelse havde også en idé om at bekæmpe fattigdom. Men da EU gik mod højre reviderede man den målsætning, og da udvidelsen kom svingede man endnu engang til højre.

# data[].attributes.headline
Artikel om globaliseringen og den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.subject
Artikel om globaliseringen og den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.body
Information (2014)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En mørk og kold januarnat i 1933; efter 18 timers forhandlinger i statsminister Thorvald Staunings (S) lejlighed i Kanslergade på Østerbro, kunne Venstre, De Radikale og Socialdemokraterne endelig trykke hinanden i næverne. De var enige om det forlig, der har dannet grundlag for det, vi i dag kender som den danske velfærdsmodel: En samfundsmodel, hvor høje skatter modsvares af høje universelle sociale ydelser, og hvor arbejdsmarkedet ikke er reguleret af staten, men af aftaler mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Modellen blev udviklet og udbygget i årene efter Anden Verdenskrig.

Men spørgsmålet er, om den stadig er holdbar i dag.

Når en gruppe skandinaviske eksperter i aften i Oslo fremlægger konklusionerne af et treårigt forskningsprojekt for bl.a. Helle Thorning-Schmidt (S) og den svenske statsminister, Stefan Löfven (S), er netop det spørgsmål centralt. Der er nemlig sket meget, siden velfærdsstatens guldalder i 1960'erne.

"Der er sket en række markante ændringer i de geopolitiske forhold," siger afdelingsleder på Det Nationale Forskningscenter for Velfærd (SFI) Lisbeth Pedersen, der er medforfatter til rapporten.

"Især sovjetkommunismens kollaps, udviklingen i Asien og særligt i Kina og det forhold, at de tidligere sovjetstater er blevet medlemmer af EU, har forandret de økonomiske vilkår for en lille, åben økonomi som den danske. Og dermed også vilkårene for velfærdsstaten og vores arbejdsmarked," siger hun.

Fokus på konkurrence

Den danske velfærdsmodel er presset af globaliseringen, mener Lisbeth Pedersen.

"Når der kommer strømme af indvandrere og flygtninge ind; når der kommer nye arbejdstagere, der er villige til at arbejde på andre løn- og arbejdsvilkår; når vores budgetter bliver bundet til krav fra EU osv., så bliver vores model udfordret," siger Lisbeth Pedersen.

- Kan man så overhovedet have en velfærdsstat som vores i en globaliseret verden?

"Ja, det kan man. Hvis man kan gøre den konkurrencedygtig. Globaliseringen er jo også det, der driver væksten. Vi var aldrig blevet så rige, som vi er, hvis vi ikke havde handlet med hinanden," siger Lisbeth Pedersen.

Den internationale konkurrence vil ifølge de skandinaviske eksperter blive større i de kommende år. Den flytter penge og arbejdskraft på tværs af grænserne og giver prob- lemer med skattegrundlag og ar-bejdspladser. Det giver velfærdsstaten en ny rolle: Den skal i højere grad end tidligere hjælpe til at forbedre Danmarks konkurrenceevne.

"Det er derfor, vi har fået en velfærdsreform, der sikrer, at flere ældre bliver på arbejdsmarkedet, og det er derfor, vi laver kontanthjælps- og fleksjobreformer og en forkortet dagpengeperiode. Det er for at sikre, at arbejdsstyrken er så stor som muligt, og at vi arbejder på et konkurrencedygtigt lønniveau. Det er et udtryk for, at vi hele tiden skal sikre en konkurrencedygtig velfærdsstat," siger Lisbeth Pedersen.

Den nye rapport peger desuden på en række udfordringer for de nordiske velfærdsmodeller: Stadigt flere ældre, voksende ulighed, borgernes urealistiske forventninger til velfærdniveauet og en faldende organiseringsgrad.

Arbejdsmarkedet

Et af de områder, hvor globaliseringen har mærkbare konsekvenser for den danske model, er på arbejdsmarkedet. Når udlændinge frit kan arbejde i Danmark, bliver det svært for fagforeningerne at organisere lønmodtagerne, og det kan gøre det vanskeligt at bevare en model, hvor arbejdsgivere og arbejdstagere sammen beslutter spillereglerne på arbejdsmarkedet.

"Det er områder, hvor arbejdsmarkedets parter har svært ved at finde fælles fodslag," siger Søren Kaj Andersen fra Forskningscenter for Arbejdsmarkeds- og Organisationsstudier, der også er medforfatter til den nye rapport.

Han er bekymret over, at andelen af danskere, der er medlem af en fagforening, falder. I 1995 var 71 procent af danskerne organiseret i en faglig organisation. I 2012 var det tal faldet til 59 procent, hvis man fraregner de såkaldt 'gule' fagforeninger.

"Vi siger tit, at vi har et 'gennemreguleret arbejdsmarked', men der er efterhånden områder, hvor fagbevægelsen ikke fylder særlig meget. Hvis det ikke lykkes at få de unge med i de faglige organisationer, så rejser det spørgsmål omkring fagbevægelsens legitimitet på sigt," siger Søren Kaj Andersen.

# data[].attributes.attachment_link.description
En mørk og kold januarnat i 1933; efter 18 timers forhandlinger i statsminister Thorvald Staunings (S) lejlighed i Kanslergade på Østerbro, kunne Venstre, De Radikale og Socialdemokraterne endelig trykke hinanden i næverne.

# data[].attributes.headline
Artikel om politiske holdninger til EU og den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.subject
Artikel om politiske holdninger til EU og den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.body
Berlingske (2013)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
EU er et fredens projekt. Alligevel kæmper de europæiske medlemsstater netop nu en politisk kamp mod det system, de selv har skabt af traktater, direktiver og forordninger, der gør det muligt for andre EU-borgere at arbejde og nyde samme velfærd i Danmark, som en dansker.

Bliver du syg, venter gratis behandling på hospitalet. Mister du jobbet, står staten klar med kontanthjælpen. Sidder du dyrt i huslejen, giver kommunen tilskud. Alt sammen velfærd finansieret via verdens højeste skattetryk - og alt sammen tilgængelig for de europæere, der tager arbejde i landet.

Men hvornår er det rimeligt, at andre EU-borgere får ret til denne velfærd - skal man have arbejdet og betalt skat i ti dage, ti måneder eller ti år? Danmark har siden sommer måtte slække kravene for, hvornår EU-borgere har ret til både SU, børnepenge og børnebidrag for at efterleve EU-reglerne på området. Ændringerne har fået debatten herhjemme til at blusse op igen efter at have ligget i dvale hos SRSF-regeringen i noget tid. VK-regeringen lagde forrige år op til den helt store konfrontation med udlændinges ret til dansk velfærd, da et tværministerielt udvalg under politisk ledelse af beskæftigelsesminister Inger Støjberg (V) en stor analyse af udlændinges ret og brug af danske velfærdsydelser. Udvalget kortlagde 30 sociale ydelser, som f.eks. kontanthjælp og SU, og 90 serviceydelser, som f.eks. børnepasning og lægebesøg, ud fra en tese om, at den danske velfærdsmodel var "under pres af migration".

Arbejdet var drevet af en bekymring for, at et land som Danmark med en såkaldt universel velfærdsmodel i højere grad vil "tiltrække indvandrere, der er tilbøjelige til at være på sociale ydelser", bl.a. fordi det kom frem i pressen, at arbejdstagere fra andre EU-lande efter kortvarig beskæftigelse i Danmark havde ret til dansk børnefamilieydelse til deres børn, der boede i et andet EU-land.

Siden Støjbergs opgørelse har regeringen skiftet farve, men bekymringen for velfærdens fremtid i Danmark er bestået. "Presset" derimod fra EU-borgere, der arbejder i Danmark, ligner stadig en latent trussel.

I sommer fjernede skatteminister Holger K. Nielsen (SF) optjeningsprincippet om dokumenteret to års arbejde eller fast bopæl i Danmark inden for ti år på børnecheck og børnebidrag efter en henstilling fra EU-Kommissionen. Kort tid efter slækkede uddannelsesminister Morten Østergaard så på reglerne for udbetaling af SU til EU-studerende pga. af en række domme fra EU-domstolen. Begge ændringer medfører millionregninger til de danske skatteydere og er en direkte konsekvens af EUs regler om arbejdskraftens frie bevægelighed.
EU har blikket rettet mod Danmark
I øjeblikket har EU-Kommissionen rettet sit blik på de danske dagpengeregler, der kræver, at man har arbejdet i Danmark i tre måneder for at være berettiget danske dagpenge, men Kommissionen har endnu ikke henvendt sig. Udviklingen får Enhedslisten til at frygte, at Danmark ikke vil kunne opretholde en skattefinansieret universel velfærdsmodel.

"Det principielle er, at indretningen af vores velfærdssamfund skal besluttes her i Folketinget, og at vi ikke skal forringe vores velfærdssamfund på grund af EUs regler for det indre marked. Lige nu er der er en situation, hvor der er et begyndende pres for, at vi skal ændre de skattebetalte, universelle velfærdsydelser, der er kendetegnede for det danske velfærdssamfund til forsikringsordninger, som man kender det fra Sydeuropa," siger EU-ordfører Nikolaj Villumsen.

Selv om Enhedslisten oprindeligt var imod optjeningsprincippet for børnepenge, har det haft en negativ sideeffekt at droppe kravet om fast bopæl eller arbejde i to år i form af social dumping, mener Enhedslisten.

"Hvis du kommer fra Polen og arbejder i Danmark, men dine børn stadig bor i Polen, så kan man sende børnepenge hjem, og det vil medføre social dumping, fordi så vil udenlandske arbejdstagere kunne gå for en lavere løn, fordi de de facto ikke har samme udgifter til deres børn, som lønmodtagere har det i Danmark," pointerer han.

Arbejdskraftens frie bevægelighed skaber hovedbrud i regeringen. I starten af december annoncerede Europa- og handelsminister Nick Hækkerup (S) i Berlingske, at Danmark har tilsluttet sig den klub af medlemsstater, der er så bekymrede for, at indvandring østfra skal belaste deres socialsystemer, at de de rasler med lovindgreb.
Storbritannien strammer regel på regel
I maj gik Tyskland, Storbritannien, Holland og Østrig sammen om at skrive til Europa-Kommissionen, det såkaldte firelandebrev, hvor de luftede deres bekymring for misbrug af velfærdssystemerne. Diskussionen er bluset op efter de to fattige EU-lande Bulgarien og Rumænien blev medlemmer i 2007, og ti lande indførte længerevarende begrænsninger for, hvilke typer rumænske og bulgarske arbejdstagere der kunne få ophold. Begrænsningerne udløber 1. januar 2014, og det har fået toneangivende medlemslande som Tyskland og Storbritannien til at tage sagen i egen hånd. Den britiske premierminister, David Cameron, har bebudet en række kontroversielle stramninger af sociale ydelser som en direkte konsekvens af bulgarernes og rumænernes og dermed en stor gruppe af romaers frihed som vandrende arbejdstagere. Cameron vil indføre et forbud mod, at nyankomne indvandrere kan søge boligtilskud, og sikre, at de ikke kan søge kontanthjælp de første tre måneder af deres ophold. Hvis man bliver taget i at tigge, bliver man deporteret og får indrejseforbud i ét år.

Læs også

De bebudede velfærdsforringelser for andre EU-borgere fik EUs beskæftigelseskommissær, Lazlo Andor, til at kalde briterne "EUs onde land". Også i den nyvalgte koalitionsregeringen i Tyskland lægger partierne CDU, CSU og SPD i deres regeringsaftale op til indgreb mod "fattigdomsvandring".

Tidligere EU-ordfører for Socialdemokraterne Mette Reissmann (Morten Bødskov overtog ordførerskabet kort tid efter dette interview med lavet, red.) mener ikke, at hverken ændringerne på børneydelserne eller på SU-området er ærgerlige, og hun har endnu til gode at se en afgørelse fra EU, der har ændret de danske velfærdsydelser på en uacceptabel måde:

"Jeg vil jo ikke afvise, at der kommer nogle, hvor vi siger, at nu må det stoppe. Men vi er meget opmærksomme og krystalbevidste om udfordringen," siger hun.
Ingen masseindvandring
For Danmarks vedkommende har rumænere og bulgarere ligesom otte andre østeuropæiske EU-lande allerede siden 2009 haft fri adgang til det danske arbejdsmarked, og ifølge regeringens egen opgørelse til EU-Kommissionen fra november har det hverken betydet masseindvandring eller velfærdsturisme. Ved udgangen af 2012 udgjorde arbejdere fra andre EU-lande end Danmark 3,4 procent af den danske arbejdsstyrke. Samtidig fik EU-borgerne fra andre lande end Danmark samlet set kun for 2,6 procent af de sociale ydelser såsom dagpenge, kontanthjælp, SU, pension, og barsels - og sygeorlov. Udlændingestyrelsen registrerede tilmed beskedne 39 tilfælde af decideret misbrug af dansk velfærd, f.eks. gennem brug af falske arbejdsdokumenter.

Medlem af Europa-Parlamentet for Dansk Folkeparti Morten Messerschmidt anerkender, at udbetaling af velfærdsydelser til borgere fra andre EU-lande i Danmark i kroner og ører ikke er en trussel mod velfærdsstatens bæredygtighed - i hvert fald ikke lige nu, men procentdelen af vandrende arbejdstagere vokser, pointerer Messerschmidt. Og fundamentet for et pres mod den danske velfærdsmodel bliver kun større på grund af EU-domstolen, mener han

"Domstolen arbejder sig videre ind på de forskellige sociale ordninger og lader flere og flere omfatte reglerne for vandrende arbejdstagere," siger Morten Messerschmidt (DF), der er bogaktuel om samme emne. Ligesom Enhedslisten mener han, at den danske velfærdsmodel står for skud, hvis ikke Danmark får et forbehold, der sikrer, at Folketinget suverænt kan indrette sine velfærdsydelser.

"Man kan ikke opretholde den meget generøse model i Danmark, hvis vi principielt er en halv milliard EU-borger, der har ret til ydelserne," siger han.

Problemstillingen optager også Venstre meget og ved seneste spørgetime i Folketingssalen med statsminister Helle Thorning-Schmidt (S) opfordrede formand Lars Løkke Rasmussen statsministeren til at tage diskussionen om velfærdsturisme seriøst: "Den danske velfærdsmodel kommer under pres som følge af den fri bevægelighed i EU", lød det fra partiformanden. Venstres EU-ordfører, Jakob Ellemann-Jensen, vil have, at ingen ydelser kommer uden en passende arbejdsindsats - hverken de nye regler om SU eller børnechecken er hvert fald "rimelig", mener han "Rimeligheden handler om, at vi i Danmark har en skattefinansieret model, hvor den ene generation betaler for den næste, mens man har andre modeller i andre lande. Det skal vi have til at spille sammen på fornuftig vis," siger han.

Som et konkret eksempel på, hvordan de sociale ydelser bliver mere "rimelige", nævner han det svenske dagpengesystem, hvor dagpengeraten udmåles efter ens løn i et helt år, mens man i Danmark får højeste rate efter tre måneder i Danmark.
Udenlandske statsborgere er et plusregnskab
Professor i statskundskab Peter Nedergaard ved Københavns Universitet understreger, at det indtil videre har været indbringende for statskassen at have borgere fra andre lande til at arbejde i Danmark. Han mener ikke, at man kan give arbejdskraftens frie bevægelighed skylden for, hvis den universelle velfærdsmodel ikke holder i længden.

"Jeg tror, at den universelle velfærdsstat kommer under pres af helt andre årsager. Det af demografiske årsager, vi er mindre konkurrencedygtige, og vi har mindre vækst end andre lande, men ikke på grund af EU selvstændigt," siger han og tilføjer:

"Omvendt bør vi også have en løbende diskussion om, hvordan vi tilpasser os, så vi undgår de her knaster".

Venstre har som led i forhandlingerne om en ny europapolitisk aftale, der skal sætte rammerne for Folketingets fremtidige EU-politik, bedt om en omfattende opgørelse af, hvor meget EU-borgere fra andre lande end Danmark trækker på samtlige af de danske velfærdsydelser. Det er en tvist om omfanget af redegørelsen, der skiller regeringen og Venstre i forhandlinger, der genoptages til januar.

EU-ordfører for de Radikale, Camilla Hersom, ser ingen problemer i, at hver en ydelse skal vendes og drejes for at se om den er hensigtsmæssigt indrettet.

"Det her er velfærdsdiskussionen i fremtiden, der kommer, fordi Danmarks velfærd ikke på nogen som helst måde kan adskilles fra den udvikling, der er i gang i Europa. Derfor er det også mit bud, at vi vil komme til at se justeringer af det danske system i forbindelse med et integreret Europa. Men det er ikke det samme som at sige, at der er behov for et fundamentalt opgør med den universelle velfærdsstat," siger Camilla Hersom.

Hvad er reglerne i dag? Hvad er reglerne i dag? Hvad er reglerne i dag? Hvad er reglerne i dag?

Den del af EU-retten, der har betydning for udbetalingen af danske velfærdsydelser til EU-borgere, findes i traktaterne, EU-lovgivningen og EU-Domstolens retspraksis. EUs traktater sikrer i store træk arbejdskraftens frie bevægelighed og forbyder forskelsbehandling på baggrund af nationalitet.

En række love udspecificerer principperne for personers frie bevægelighed. Det gælder f.eks. forordningen om koordinering af social sikring fra 2004, der sikrer, EU-borgere ikke mister deres optjente, sociale rettigheder, når de får job i et andet EU-land. Endelig spiller EU-domstolen en central rolle i forhold til at afgøre, hvilke velfærdsrettigheder EU-borgere har i andre lande end deres eget. F.eks. er et så centralt begreb som "arbejdstager" hverken defineret i lovgivningen eller i traktaterner. Her udfylder EU-Domstolen væsentlige tvivlsspørgsmål.

Kilde: EU-note til Europaudvalget, september 2013
EU-borgere skal som udgangspunkt arbejde ti uger i Danmark, før de kan få kontanthjælp og leve op til de almindelige regler for kontanthjælp.
Hvad er problemet?
Mere end 7.000 EU-borgere fik kontanthjælp i 2012. I 2011 tjente 9 af 10 polakker mindre som industriarbejder i Polen, end de ville få på kontanthjælp for forsørgere i Danmark. I løbet af de sidste tre år er antallet af østeuropæere på dansk kontanthjælp vokset med 57 pct. fra 1.893 til 2.967.
Hvad kunne være løsningen?
I Storbritannien har premierminister David Camerons regering bebudet, at den vil indføre et forbud mod, at nyankomne indvandrere kan søge kontanthjælp de første tre måneder af deres ophold.

EU-borgere skal arbejde tre måneder i landet, hvor de skal være medlemmer af en dansk a-kasse, før de kan få dagpenge. Derudover skal de kunne dokumentere, at de forud har haft mindst ni måneders lønnet arbejde og medlemsskab af en a-kasse i et andet EU-land. Kan man det, er man berettiget til den højeste takst på omkring 17.500 kr., eller hvad der svarer til det tidobbelte beløb af dagpenge i Polen.
Hvad er problemet?
EU-Kommissionen vurderer i øjeblikket, om der er grund til at rette henvendelse til Danmark på grund af den danske særregel om, at udlændinge skal have arbejdet i landet i mindst tre måneder for at være berettiget til danske dagpenge. Hvis Danmark må droppe sin særregel, frygter brancheorganisation AK-Samvirke, at det vil skabe et pres for at sænke satsen for dagpenge.

Ifølge beskæftigelsesministeren er antallet af dagpengemodtagere fra de 10 østeuropæiske EU-lande steget fra 1.430 personer i 2009 til 5.336 i 2012. I denne periode steg antallet af statsborgere fra de ti østeuropæiske lande med lønindkomst i Danmark fra 20.800 til 29.750.

Ifølge Ugebrevet A4 anslår Beskæftigelsesministeriet, at det maksimalt drejer sig om cirka 50 til 150 EØS (EU, Norge, Island og Liechtenstein)-statsborgere, der får dagpenge i Danmark som følge af såkaldt dagpenge-anciennitet optjent i hjemlandet.
Hvad kunne være løsningen?
Medlemsstaterne opgør på mange forskellige måder, hvordan man som EU-borger har ret til dagpenge. I debatten har det været fremme, at Sverige beregner dagpengesatsen på baggrund af lønnen i et helt år, dvs. at man skal arbejde i et år med svensk løn for at kunne få den højeste svenske dagpengesats, hvor man i Danmark er berettiget til den højeste sats efter tre måneder. Den svenske model letter presset på dagpengesystemet og gør det mindre attraktivt at spekulere i dagpenge, har arbejdsmarkedsforsker Mads Peter Klint fra Aalborg Universitet udtalt til Altinget.dk.

Man er som studerende i Danmark i udgangspunktet berettiget SU i seks år eller hele uddannelsen. Ca. 6.000 kr. om måneden pr. 1. Januar 2014, hvis man er udeboende. I Danmark er kravet, at man skal have boet i Danmark i to af de sidste 10 år for at modtage SU.
Hvad er problemet?
Studerende betegnes i udgangspunktet som ikke-erhvervsaktive og skal ifølge det såkaldte opholdsdirektiv ved studieophold i et andet EU-land selv have penge med til underhold. En EU-dom i februar 2013 fastslog imidlertid, at en hollandsk studerende, der før og efter studiestart på CBS havde erhvervsarbejde i Danmark, havde status som arbejdstager efter EU-retten og ikke kunne nægtes SU. Regeringen vurderer, at dommen vil koste statskassen ca. 200 mio. kr. årligt i SU-stipendier. Endvidere fastslog to EU-domme fra juni og juli i 2013 med Luxembourg og Tyskland, at EU-borgere med studie i et andet EU-land har ret til at tage uddannelsesstøtten med fra uddannelseslandet til studier i udlandet. Regeringen vurderer, at dommene giver en merudgift på 38 mio. kr. årligt.
Hvad kunne være løsningen?
Regeringen har vurderet, at de danske SU-regler skal ændres som følge af EU-dommene. To-årsreglen fastholdes, men udvides med nye, supplerende kriterier. Uddannelsesminister Morten Østergaard vil foreslå fem kriterier: skolegang i Danmark, familie-, økonomiske-, arbejdsmæssige eller sociale bånd, der knytter en til Danmark. Folketinget stemmer om ændringerne til februar.

Børne- og ungeydelsen er et fast beløb, som forældre får for hvert enkelt barn, indtil barnet fylder 18 år. Beløbet bliver mindre i takt med, at barnet bliver ældre, fra ca. 4.000 pr. kvartal til ca. 300 kr. pr. kvartal. Er du enlig forsørger, er det muligt at få børnetilskud. Det ordinære børnetilskud er på 1.319 kr. i kvartalet (2014) pr. barn.
Hvad er problemet?
I juni 2013 besluttede Skatteministeriet at ændre praksis for udbetaling af børnecheck og børnetilskud efter en henvendelse fra Kommissionen. Baggrunden var, at Danmark i 2010 indførte et optjeningsprincip om fast bopæl eller beskæftigelse i Danmark i to år inden for ti år for at modtage børnecheck og børnetilskud. Kommissionen mente, at det danske optjeningsprincip var i strid med "sammenlægningsprincippet" i forordningen fra 2004 om den såkaldte koordinering af de sociale sikringsordninger. Danmark droppede optjeningsprincippet med det samme, så EU-borgere i princippet kan få børneydelser fra dag ét i Danmark. Skatteministeriet har oplyst, at opgivelsen af kravet koster 15 mio. kr. årligt. I alt 1.900 EU/EØS-borgere vil kunne få udbetalt børneydelser. Der udbetales børne- og ungeydelse for i alt 14,5 mia. kr. og børnetilskud for i alt 2,5 mia. kr. om året i Danmark.
Hvad kunne være løsningen?
Professor ved Københavns Universitet Peter Nedergaard peger på, at børnechecken kunne indrettes som et skattefradrag. Venstre er tilhænger af idéen. Desuden kritiserer Venstre og Enhedslisten regeringen for at ændre praksis på området uden først at rådgive sig med Folketinget. De mener, at regeringen bør tage sagen hele vejen til EU-Domstolen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Er den danske velfærdsstat under pres udefra

# data[].attributes.attachment_link.description
I hele Europa sidder regeringer og spekulerer i, hvordan de undgår pres på deres velfærds­systemer som følge af arbejdstagernes frie bevægelighed i EU. Hovedbruddet er særligt stort for den danske regering, hvor den universelle velfærdsstat tilbyder langt over hundrede velfærdsydelser.

# data[].attributes.headline
Deabtindlæg af Kristian Thulesen Dahl om EU og velfærdsstaten

# data[].attributes.subject
Deabtindlæg af Kristian Thulesen Dahl om EU og velfærdsstaten

# data[].attributes.body
Den korte avis (2014)

# data[].attributes.attachment_link.title
Først SU, så børnechecken - EU's næste mål er de danske dagpengeregler

# data[].attributes.body
Berlingske (2013)

# data[].attributes.attachment_link.title
Missionen er fuldført men vælgerne er væk

# data[].attributes.body
SamfNU (Systime)

# data[].attributes.headline
Hver femte dansker: Mennesker i nød er doven.

# data[].attributes.subject
Hver femte dansker: Mennesker i nød er doven.

# data[].attributes.body
Ugebrevet A4 (2014)

# data[].attributes.attachment_link.title
Hver 5. dansker: Mennesker i nød er dovne

# data[].attributes.attachment_link.description
Hver femte dansker mener ifølge en ny undersøgelse, at mennesker på bunden af samfundet er dovne og uden viljestyrke. Eksperter peger på, at den politiske debat påvirker befolkningens holdning til udsatte mennesker. Joachim B. Olsen (LA) mener, der går fo...

# data[].attributes.body
Avisen.dk (2017)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der er noget storbysmart og hipt over Uber, det nye taxa-koncept, som er kommet til København - for der er noget fascinerende ved angrebet på det støvede, gamle taxasystem.

Der er imidlertid både en stor gevinst og et stort tab ved Uber:

Gevinsten er nu-og-her hos den enkelte forbruger, fordi det selvfølgelig er smart og billigere, at du kan klare bestillingen og betalingen via din smartphone - og at du aldrig behøver vente i telefonkøen eller stå ude i regnen og vifte efter en taxa.

TABET KOMMER PÅ DEN LANGE BANE for de enkelte chauffører, fordi den måde, som Uber hyrer dets chauffører på, er som en slags daglejere, der byder sig til i håbet om den hurtige indtjening - men som mister alle den danske models fordele.

Uber-konceptet er indbegrebet af moderne kapitalisme:

En umiddelbar fristelse for forbrugeren, en kæmpefordel for ejerne og en kæmpeudfordring for kollektive overenskomster.

Fagbevægelsen bringes nemt i defensiven af den slags - for dem, der driver den moderne kapitalisme, er dygtige til at få forbrugerne over på deres side:

DEN ENE DAG ER DET RYANIAR, som siger, at de giver folk med lav løn billige flyture - som fagforeningens stivstikkere, forstår man, er imod, fordi de er gammeldags. Den næste dag er det Uber, som lover billigere taxa-ture til folket - som fagbosserne så også er imod.

Her i Danmark tog fagbevægelsen - efter langt tilløb - kampen op mod Ryanair. De fik fortalt den rigtige historie - nemlig at de lønninger, som lavprisselskabet ville give dets ansatte, simpelthen ikke var et dansk arbejdsmarked værdigt. Derved vandt de folket med sig.

Men kampen mod Ryanair handlede om mere og andet end den enkelte ansattes løn- og ansættelsesvilkår i lige præcist det foretagende. Den handlede nemlig endnu vigtigere om fagbevægelsens ret til også i fremtiden at forhandle på vegne at dets medlemmer.

Fordelene ved kollektive overenskomster kan ikke overvurderes. Historisk ville vi aldrig have fået alle landevindingerne - fra en kortere arbejdsuge over dagpenge til pensionsopsparing - hvis hver enkelt skulle have forhandlet for sig selv. Kollektivet er stærkere.

UBER-KONCEPTET ER ENDNU ET ANGREB på den kollektive overenskomst - og det er i virkeligheden endnu værre end Ryanair, idet dens angreb er langsomt, sværere at få øje på og vanskeligere at bekæmpe:

Hvis du vil være chauffør, har du reelt ingen rettigheder som arbejdstager. Du er en løsarbejder, en daglejer, som kun kan tjene penge de dage, hvor du er i stand til at køre den bil, som du i øvrigt ofte selv skal stille til rådighed. Syg? Nul kroner. Langtidssyg? Who cares!

I USA, som Uber-konceptet stammer fra, taler man lige nu om den såkaldte 'gig-økonomi'. Ordet 'gig' kendes fra musikbranchen, hvor et band eller et bandmedlem netop kun lønnes for dets faktiske jobs (=gig), men ingen rettigheder har derudover.

Republikanerne hylder 'gig-økonomien', som de kalder moderne, fordi den enkelte ikke som en 'slave' skal møde på en bestemt arbejdsplads hver dag. Her kan man selv tilrettelægge sit liv og sin hverdag. Højrefløjen ser kollektive overenskomster som en trussel.

DEMOKRATERNE ADVARER SKARPT imod denne 'daglejer-økonomi', fordi den underminerer de i sammenligning med Danmark få rettigheder, som en egentlig ansat trods alt har i USA. De ser kollektive overenskomster som vejen til et bedre liv for flere. En del af løsningen.

Her i landet forstår jeg godt, at fagbevægelsen ser med bekymring på Uber-konceptet - og det er vigtigt, at den igen mobiliserer dens styrke til at forklare den enkelte forbruger, at den lidt billigere og lidt smartere taxatur faktisk kan ende med at blive den dyreste tur nogensinde.
Dette er et blog-indlæg og ikke et udtryk for Avisen.dk's holdning. Hvis du finder, at bloggen er æreskrænkende eller indeholder injurier, så send en mail til tip@avisen.dk.

# data[].attributes.attachment_link.title
David Trads: Uber-taxi er endnu værre end Ryanair

# data[].attributes.attachment_link.description
Der er noget storbysmart og hipt over Uber, det nye taxa-koncept, som er kommet til København - for der er noget fascinerende ved angrebet på det støvede, gamle taxasystem.

# data[].attributes.body
Jyllands-Posten (2017)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvis regeringen på forhånd lagde plan for lærerlockout, som en ny bog beskriver, er det brud på den danske model.

Nye, strammere pensionsregler gør det mere attraktivt at spare op i frie midler til sin alderdom.

Hvorfor ikke gå fra to til tre vejbaner på overfyldte motorveje, foreslår Dansk Industri. Ikke helt dumt, siger FDM og trafikforsker.

Der er tale om den største investering nogensinde i den danske del af Nordsøen.

Politiet betragter fundet som farligt.

22 boligområder er på regeringens ghettoliste for det næste år. Det er tre færre end sidste år.

Sydkorea har bekræftet, at nordkoreansk missil kan ramme Washington. Det Hvide Hus overvejer at flytte ambassaden i Israel til Jerusalem. Kvindernes VM i håndbold begynder i dag.

Juleandens fedtindhold er afgørende for, om den skal starte i ovnen på 250 eller 200 grader, siger JP's køkkenchef.

Hvem henter en turkisfarvet rollator, hvis man ikke har brug for den?

Danmark er ikke meget bedre end Polen, når det kommer til at være retsstat.

USA vil ikke ind i en ny krig på Korea-halvøen, men kan blive tvunget til det.

David Ignatius, kommentator, The Washington Post

Kina har under præsident Xi Jinping øget sine muligheder for at demonstrere magt. Det strategiske mål er at skabe en kinesiskanført regional orden i Europa og Asien.

Mens resten af den vestlige verden forarges over Rusland, nærmest knuselsker en række fodboldkoryfæer på blåøjet manér landets åbenlyse forsøg på at bruge sporten som effektivt propagandamiddel. Det er skamfuldt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Økonom i debatindlæg: Kollektive overenskomster trues af nye apps

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvis regeringen på forhånd lagde plan for lærerlockout, som en ny bog beskriver, er det brud på den danske model. Nye, strammere pensionsregler gør det mere attraktivt at spare op i frie midler til sin alderdom. Hvorfor ikke gå fra to til tre vejbaner på overfyldte motorveje, foreslår Dansk Industri.

# data[].attributes.headline
Holdningen til skat med statistik og korte interview

# data[].attributes.subject
Holdningen til skat med statistik og korte interview

# data[].attributes.body
Berlingske (2014)

# data[].attributes.headline
CEPOS: Velfærdsreformer og udviklingen i arbejdsstyrken

# data[].attributes.subject
CEPOS: Velfærdsreformer og udviklingen i arbejdsstyrken

# data[].attributes.headline
To surveyundersøgelser om danskernes forhold til skat

# data[].attributes.subject
To surveyundersøgelser om danskernes forhold til skat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Velkommen til klassesamfund.dk

- Et socialt Danmarksportræt.

I forbindelse med bogudgivelserne af " Det danske klassesamfund" (2012) og " Klassekamp fra oven" (2014) kan du her blive klogere på, hvordan Danmark ser ud, og hvordan vi lever.

I dag bliver store dele af den danske befolkning betegnet som middelklassen, men er denne betegnelse tidssvarende? Gennem de sidste årtier er klasseskellene i Danmark blevet større, og der er grund til at frygte, at polariseringen går ud over sammenhængskraften og opfattelsen af Danmark som et homogent samfund. Derfor er en klasseterminologi vigtig, der kan beskrive Danmark - som Danmark ser ud.

På denne side kan du gå på opdagelse i de danske klasseskel. Der er mulighed for at læse baggrundsanalyser, udforske klassernes geografi eller hente undervisningsmateriale til gymnasialt brug.

Test dig selv

Denne applikation bruger Javascript - aktivér det venligst, eller brug en anden platform

# data[].attributes.attachment_link.description
I forbindelse med bogudgivelserne af " Det danske klassesamfund" (2012) og " Klassekamp fra oven" (2014) kan du her blive klogere på, hvordan Danmark ser ud, og hvordan vi lever. I dag bliver store dele af den danske befolkning betegnet som middelklassen, men er denne betegnelse tidssvarende?

# data[].attributes.attachment_link.description
Alt om Den Danske Model, overenskomster, fagforeninger og aftaler på det danske arbejdsmarked

# data[].attributes.body
Jyllands-Posten (2017)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Effektiviseringer i DSB skal være med til at finansiere regeringens erhvervspakke, der sænker flere afgifter.

Dansk Erhverv mener, at lavere afgifter på grænsehandelsvarer vil gavne danske virksomheder.

At melde sig ud af FN's system for kvoteflygtninge tjener ikke Danmarks interesse.

Fire mænd er i forvejen fængslet i sagen.

Region Sjælland er kommet godt i gang med det hårdt kritiserede it-system Sundhedsplatformen, men Overlægeforeningen frygter for fremtiden.

Rusland kræver systemkritiker udleveret fra Danmark. Rekord-ørred fanget i dansk sø. Retten i Holstebro ventes at afsige dom i sagen mod bandeleder Danny Abdalla.

En 30-årig præst anklages for at have forgrebet sig seksuelt på otte unge mennesker i en menighed i Silkeborg.

Ifølge tal fra Danmarks Statistik gik væksten tilbage i tredje kvartal. Bnp faldt således med 0,6 procent.

Der var i år cirka 80 ansøgere fra ind- og udland, hvoraf 24 klarede optagelsesprøven og startede på kurset.

Forskere og universitet burde helt fra begyndelsen have oplyst om økonomisk støtte i pressemeddelelse, mener andre forskere.

Et diskret kompromis; oprustning for at skabe fred. USA og resten af den officielle, eksklusive kreds af atommagter kunne opstille betingelser for et atombevæbnet Japan om ikkespredning, og sikre sig at nordkoreanerne ikke at sælger know-how til slyngelstater og organisationer, og dermed ville alle have en form for livsforsikring. Bevarelsen af regimet, er nordkoreanernes primære mål med atomprogrammet.

En hel række godhedsorganisationer arbejder aktivt på at få flere flygtninge til Danmark. Det kan vi sagtens få dem til at holde op med.

Sorg er menneskeligt. Sorg er et livsvilkår. Sorg skal ikke fjernes med et socialstatsfix.

David Ignatius, kommentator, The Washington Post

Kina har under præsident Xi Jinping øget sine muligheder for at demonstrere magt. Det strategiske mål er at skabe en kinesiskanført regional orden i Europa og Asien.

Æbler og bladselleri blev til basis i min kost, og jeg løb lange ture for at tabe mig - selv om jeg reelt ikke havde brug for at blive tyndere.

# data[].attributes.attachment_link.title
JP mener: Det er verdens højeste falliterklæring

# data[].attributes.attachment_link.description
Effektiviseringer i DSB skal være med til at finansiere regeringens erhvervspakke, der sænker flere afgifter. Dansk Erhverv mener, at lavere afgifter på grænsehandelsvarer vil gavne danske virksomheder. At melde sig ud af FN's system for kvoteflygtninge tjener ikke Danmarks interesse. Fire mænd er i forvejen fængslet i sagen.

# data[].attributes.body
(Samfundsøkonom, nr. 1, 2017)

# data[].attributes.attachment_link.title
Velfærdsstaten i en foranderlig verden (e64238fc)

# data[].attributes.headline
Forskellige statistikker om ulighed og omfordeling - langt historisk perspektiv

# data[].attributes.subject
Forskellige statistikker om ulighed og omfordeling - langt historisk perspektiv

# data[].attributes.body
Our world in Data

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This entry presents the empirical evidence of how inequality between incomes has changed over time, and how the level of inequality varies between different countries. We also present some of the research on the factors driving the inequality of incomes.

A related entry on Our World in Data presents the evidence on global economic inequality. That entry looks at economic history and how global inequality has changed and is predicted to continue changing in the future.

Interactive charts on Income Inequality

The history of inequality

In an effort to answer this question Milanovic, Lindert and Williamson investigated the estimates for levels of pre-industrial inequality in their 2008 paper 'Ancient Inequality'. Most of their estimates (18 of the 28) of pre-industrial inequalities are based on so-called 'social tables'. In these tables, social classes (or groups) 'are ranked from the richest to the poorest with their estimated population shares and average incomes'.¹

The following graph demonstrates the level of economic inequality in pre-industrial societies in relation to the levels of prosperity in those same societies. Inequality is measured with the Gini index (explained below) and prosperity is measured by the gross domestic income per capita, adjusted for price differences to make comparisons in a common currency possible.

The graph also shows a curve labelled IPF; this is the Inequality Possibility Frontier. The idea behind this curve is that in a very poor society inequality cannot be very high: Imagine if the average level of income were just the bare minimum to survive, in such an economy there could not possibly be any inequality as this would necessarily mean that some people have to be below the minimum income level on which they could survive.

When average income is a little higher it is possible to have some small level of inequality, and the IPF shows how the maximum possible inequality increases with higher average income. The authors found that many pre-industrial societies are clustered along the IPF. This means that in these societies, inequality was as high as it possibly could have been.

In the cases of Holland and England, we see that during their early development they moved away from the IPF and the level of inequality was no longer at the maximum.

The United Kingdom is the country for which we have the best information on the distribution of income over the very long run. This information is visualized in this chart. The top panel shows the share of total income going to the top 5% of income earners, and the bottom panel shows the Gini coefficients.

The early estimates are based on social tables, and as with most estimates from the more distant past, there is some concern about how accurate these estimates are. Holmes published a detailed ciritique for one of the most famous tables: Gregory King's Social Table for England in 1688. Holmes (1977) showed King's limitations as a social analyst and criticized his social table, arguing that various biases "beguiled him (1) into underestimating the number of families in some of the wealthiest, and fiscally most productive classes; and (2) into underestimating (sometimes grossly) income levels at many rungs above the poverty line."³

However, there are ways to take into account these biases, and the estimates shown in the graph are based on a revision of King's original estimates conducted by Lindert and Williamson. The authors say that they use "Holmes' penetrating critique (1977) to guide our modification of King's tables".⁴

The estimates presented in this visualization suggest that inequality in the UK was very high in the past, and did not change much until the onset of industrialization. As we can see, incomes used to be remarkably concentrated: up to 40% of total income went into the pockets of the richest 5%.

Starting in the late 19th century, income inequality began to decrease dramatically and reached historical lows in the late 1970s. However, during the 1980s inequality increased substantially in the UK and both the Gini and the top income share increased sharply. From the early 1990s onwards, we see that the UK experiences a divergence between what the Gini and the top income shares tell us about inequality. The Gini remained flat over these two decades and, if anything, fell somewhat during this period. This tells us that inequality across the bulk of the distribution has not increased further in the UK. At the very top, however, the evidence shows a different story. We observe that income growth at the very, very top of the income distribution has outstripped the strong growth of incomes across the rest of the distribution.⁵

Researchers have a much better understanding of the long run evolution of income inequality thanks to the recent wave of research on top income shares.

Top income inequality is measured as the share of total income that goes to the income earners at the very top of the distribution. Usually the top 1%.

Historical top income inequality estimates are reconstructed from income tax records, and for many countries these estimates give us insights into the evolution of inequality over more than 100 years. This is much longer than other estimates of income inequality allow (as is the case with estimates that rely on income survey data).

The fact that income shares are measured through tax records implies that these estimates measure inequality before redistribution through taxes and transfers.⁷

What we can learn from this long-term perspective is summarized in this visualization. Consider the case of the USA, in the left panel. Before the Second World War up to 18% of all income received by Americans went to the richest 1%. After that point, and up until the early 1980s, the share of the top 1% dropped substantially (first quickly, and then more slowly in the 1970s)

After the 1980s inequality in the USA started increasing, and eventually returned to the level of the pre-war period. We see that this U-shaped long-term trend of top income shares is not unique to the USA. In fact the development in other English-speaking countries, also shown in the left panel, follows the same pattern.

However, it would be wrong to think that increasing top income inequality is a universal phenomenon. In the right panel we see that in equally rich European countries, as well as in Japan, the development is in fact quite different. The income share of the rich has decreased over many decades, and just like in the English-speaking countries, it reached a low point in the 1970s. In contrast to the English-speaking countries, however, top income shares have not returned to earlier high levels; they have instead remained flat or increased only modestly. The evolution of top income inequality followed an L-shape here. Income inequality in Europe and Japan is much lower today than it was at the beginning of the 20th century.

A lesson that that we can take away from this empirical research is that political forces at work on the national level are likely important for how incomes are distributed. A universal trend of increasing inequality would be in line with the notion that inequality is determined by global market forces and technological progress. The reality of different inequality trends within countries suggests that the institutional and political frameworks in different countries also play a role in shaping inequality of incomes. This means that rising inequality is most likely not inevitable.

It is important to emphasize that the top income measures of inequality that we discuss above refer to inequality in the distribution of market incomes. And market incomes are not the same as disposable incomes, because most people pay taxes and receive transfers from the government.

In many countries governments have progressive tax systems. In the US, for example, estimates suggest that 37% of the total sum of income-tax revenues come from the top 1%, while less than 3% comes from the bottom 50%.⁸

The consequence of progressive taxation is that the inequality of disposable incomes (the incomes that actually reach people's pockets) is much lower than the pre-tax income that is considered in the research that focusses on top incomes.

This visualization shows the difference in Gini coefficients before and after redistribution in the USA. You can add other countries by selecting the option 'Add countries'. Below we discuss this data in more detail.

The two income measures are defined as follows:

Market household income is defined as the sum of labor income (paid employment and self-employment income) and capital income.

Disposable household income is the sum of labor income (paid employment and self-employment income), capital income, transfer income - social security transfers (work-related insurance transfers, universal benefits, and assistance benefits) and private transfers - minus income taxes and social security contributions.

Bear in mind that in this chart inequality is measured with the Gini index, an inequality measure that not only looks at the top of the income distribution, but captures the whole distribution as explained below.

Research and discussion of inequality unfortunately suffers from the availability and use of estimates for inequality that combine datasets which cannot and should not be combined. As we explain below there are many different definitions of income, and combining estimates based on different definitions is incorrect.

The Chartbook of Economic Inequality presents empirical estimates that are comparable over time for each particular country. This data is shown in this visualization.

It is important to note, however, that these estimates are not fully comparable between countries. Thus it is necessary to refer to the 'sources' tab of the chart (where definitions of income measures are listed) before making such comparisons.

Within-country inequality around the world

Income inequality estimates are usually not fully comparable across countries in different world regions. The best source for distributional data with global coverage is the World Bank's PovcalNet. But even for this source, global coverage comes at the cost of comparability. Crucially, the PovcalNet data relies on consumption surveys for some countries and income surveys for other countries. As we point out below, this is problematic.

Notwithstanding these limitations, it is interesting to consider the world map of economic inequality. Both the southern part of Africa and Latin America stand out as regions with very high inequality. South-East Asia and most rich countries on the other hand have relatively low levels of inequality.

You can click on countries with available data to explore detailed country-specific trends.

This chart shows the share of total income going to the top income earners.

Shown is for each country what share of total incomes goes to the top 10%.

This chart shows, country by country, the evolution of shares of total income going to the richest 20% (and subsequent quintiles).

You can switch between countries with the 'change country' option.

In the US, income inequality has been on the rise in the last four decades, with incomes for the bottom 10% growing much slower than incomes for the top 10%. This is different to the experience of other OECD countries. The US is an exception when it comes to income inequality.

Research shows that in the US the 'ultra-rich' are the group that has experienced the largest income growth in the recent period of growing income inequality. This is shown in the following chart. Each dot along the horizontal axis represents a different percentile in the income distribution, with the height marking the corresponding average level of income growth in the period 1980-2014 (after adjusting for inflation). Red and blue, respectively, show changes in incomes before and after taxes.

The chart comes from Piketty, Saez and Zucman (2016) and it has received substantial media coverage.⁹

As we can see, the poorest individuals in the US have seen no real income growth in the period 1980-2014; while at the very top, the ultra-rich have enjoyed an average annual growth of about 6%. Without taxes and transfers, those at the bottom have actually seen their incomes shrinking.

Another striking fact is that the relationship is monotonically increasing: independently of where you are in the US income distribution, those who are richer have seen larger income growth. This doesn't need to be the case. In fact, as Piketty and co-authors point out, in the US the relationship used to be monotonically decreasing: independently of where you were in the income distribution, those who were poorer used to enjoy larger income growth.

This visualization shows a comparison of income inequality across different world regions. Shown is the simple cross-country average of Gini coefficients-as per the estimates presented in the world map here -without weighting countries by population. In other words, the series in this plot show the evolution of regional averages of inequality levels (Gini coefficients).

As we can see, Latin America is the region with by far the highest cross-country average inequality levels. And this has been the case for decades. At the turn of the 20th century Latin America was, on average, almost 65% more unequal than the industrialized (high-income) countries.

Another important point to notice in this chart is that variations across world regions are much larger than variations across time.

This is also true for countries: the differences in inequality levels between countries tend to be much larger than the differences in inequality for any given country at different points in time (you can check this by clicking on the 'Chart' tab in the Gini world map). Keeping this in mind is important to contextualize the debate on increasing inequality in high-income countries. Although average inequality in Latin America is going down-and in high-income countries it is going up-the differences in levels remain substantial.

We have already noted that Latin America is the world region with the highest income inequality. Here we focus on how different countries in this region have reduced inequality over the last couple of decades.

The following visualization shows recent trends in Gini coefficients across different Latin American countries. As we can see, there has been a generalized downward trend (although levels remain very high).

The fact that inequality reductions have been widespread is remarkable given the underlying differences between countries. As Lopez-Calva and Lustig (2010)¹¹ point out, inequality declined in countries with high baseline levels of inequality (e.g. Brazil) as well as in countries with regionally low baseline levels of inequality (e.g. Argentina). It declined in fast-growing countries (e.g. Chile and Peru) and slow-growing countries (e.g. Brazil and Mexico). It declined in macro-economically stable countries (e.g. Chile and Peru) and countries recovering from economic crisis (e.g. Argentina). It declined in countries governed by what analysts often consider to be left-leaning political regimes (e.g. Brazil and Chile) and in countries governed by regimes considered to be 'non-leftist' (e.g. Mexico and Peru).

Lopez-Calva and Lustig (2010) suggest that the main factors contributing to declining inequality in these countries are (i) a decrease in the earnings gap between skilled and low-skilled workers and (ii) an increase in government transfers to the poor. Below we explore in more detail these and other commonly cited drivers of within-country inequality.

Economic poverty is captured by two distinct concepts: absolute poverty and relative poverty. Absolute poverty is measured with respect to an income level that is fixed in time and across countries. The measure of extreme global poverty that we discuss in our entry on World Poverty is the most important example relating to this concept.

The concept of relative poverty, on the other hand, is defined with respect to an income level that may change over time and across countries. Most often, relative poverty in a country is measured with respect to the median income in the same country (i.e. the income of the person in the middle of the income distribution). Because it is defined in relative terms, it is a measure of economic inequality.

The visualization shows relative childhood poverty. That is, the share of children living in relative poverty. The OECD defines childhood poverty as the share of children living in a household with a post-tax-and-transfer income of less than 50% of the national annual median income (i.e. half of the disposable income of the person in the middle of the distribution).

Income inequality in a country is affected by the relative growth of incomes at different points in the income distribution. This is intuitive: inequality will shrink if the incomes of the poor tend to grow faster than the incomes of the rich.

Studying how income levels evolve across the entire distribution is crucial to understanding how the benefits of economic growth are shared in the population. Are some people getting richer while others are getting poorer? Or is economic growth raising the incomes of all?

This visualization tracks income levels in the UK at different points in the income distributions. Each line shows the cutoff-incomes for the 10 deciles of the income distribution (i.e. 1st shows you the income that separates the poorest 10% from the next 10% in the income distribution).

You can see how incomes in the UK have changed across the distribution. The UK experienced a large increase in inequality during the 1980s-the incomes of the highest deciles increase while everyone else was left behind. Uneven growth in the years leading up to 1991 meant further increases in inequality. Throughout the 1990s and 2000s, more even growth across the distribution has meant little changes in inequality, with rising incomes for everybody.

By clicking on 'Change Country' you can visualize the same data for 26 other countries. The experience of the USA is worth discussing. The bottom half of the income distribution in the USA has not seen any income gains for almost the entire period since 1979 (the short exception are the late 1990s). This makes the USA an extreme case in terms of inequality, and really an outlier in what is happening to incomes across the distribution over time.

The visualization provides a comparison of inequality in consumption and inequality in incomes for a number of middle-income countries.

As we can see, consumption inequality in almost all countries is lower than income inequality. This is intuitive, since consumption can be smoothed over time, for example, by saving earned income. In principle, saving and borrowing allows agrarian societies to have consumption levels that are less volatile-and less reliant on seasonal variation-than incomes.¹²

Saving and borrowing is usually harder at low income levels; so consumption and income measures of inequality tend to be closer for poor populations. But as opportunities for saving and borrowing increase, important differences emerge. The following visualization shows that in middle-income countries differences are indeed substantial.

The chart shows estimates of the distribution of annual income among all world citizens over the last two centuries.

To make incomes comparable across countries and time, daily incomes are measured in international-$ - a hypothetical currency that would buy a comparable amount of goods and services that a U.S. dollar would buy in the United States in 2011 (for a more detailed explanation, see here).

The distribution of incomes is shown at 3 points in time:

In 1800, few countries had achieved economic growth. The chart shows that the majority of the world lived in poverty with an income similar to the poorest countries today. Our entry on global extreme poverty shows that at the beginning of the 19th century the huge majority-more than 80%-of the world lived in material conditions that we would refer to as extreme poverty today.

In the year 1975, 175 years later, the world had changed-it had become very unequal. The world income distribution was 'bimodal', with the two-humped shape of a camel: one hump below the international poverty line and a second hump at considerably higher incomes. The world had divided into a poor, developing world and a developed world that was more than 10-times richer.

Over the following 4 decades the world income distribution has again changed dramatically. There has been a convergence in incomes: in many poorer countries, especially in South-East Asia, incomes have grown faster than they have in rich countries. Whilst enormous income differences remain, the world no longer neatly divides into the two groups of 'developed' and 'developing' countries. We have moved from a two-hump to a one-hump world. And at the same time, the distribution has also shifted to the right-the incomes of many of the world's poorest citizens have increased and extreme poverty has fallen faster than ever before in human history.

We have visualized a similar dataset from the OECD here.¹⁴

The above visualization is based on estimates of inflation-adjusted average incomes per country (GDP per capita) and single-point estimates of within-country income inequality. While this gives us a rough idea of how the distribution of incomes changed, it is neither very detailed nor very precise.

This visualization shows the distribution of incomes between 1988 and 2011 using a different, more precise source of data. The estimates come from Milanovic and Lakner (2015).¹⁶ In contrast to the previous figure, these estimates rely on data measuring household incomes at each decile of the income distribution. The downside of this approach is that we can only go as far back in time as household surveys were conducted.

If you want to use this visualization for a presentation or for teaching purposes etc. you can download a zip folder with an image file for every year and an animated .gif here.

Global Income Distribution 1988 to 2011¹⁷

Why is income inequality changing?

In our entry on International Trade we point out that globalization may have important implications for the distributions of incomes, because it often creates 'winners and losers'.

The hypothesis supporting the negative effect of globalization on income inequality can be easily explained in terms of wage differences between high-skilled and low-skilled individuals: if globalization means that a country can import basic manufactured goods more cheaply, paid for by exporting more valuable high-tech services, then wages for high-skilled workers are likely to rise relative to unskilled wages in that country. Under this line of reasoning, one could argue that globalization increases inequality in rich countries because 'losers' are more likely to be those with low incomes in the first place.

The available empirical evidence on the causal link between globalization and inequality is not definitive, but does suggest that we might want to take this hypothesis seriously. Autor, Dorn and Hanson (2013)¹⁸, for example, study the consequences of rising Chinese imports for the US in the period 1990-2007. The visualization shows a scatter plot of cross-regional exposure to rising imports, against changes in employment. Each dot on this graph corresponds to a different area within the US ('commuting zones', CZs); the vertical axis shows the percent change in manufacturing employment for working age population; and the horizontal axis shows what the authors predict to be the per-worker exposure of the different areas to rising imports (depending on industrial composition, etc.). As we can see, there is a negative correlation. In fact, the authors go further and suggest that rising Chinese imports in the period 1990-2007 caused higher unemployment, lower labor force participation, and reduced wages in local labor markets that house import-competing manufacturing industries (see the paper for details on the empirical strategy used to determine causality).

Economists often argue that changes in productive technologies increase inequality. The intuition behind this claim is that technical change favors more skilled workers, replacing tasks previously performed by the unskilled. Atkinson (2015)²⁰ provides a simple discussion of the economic theory supporting this hypothesis.²¹

The view that productive technologies increase inequality is supported by descriptive evidence from the past decades, when high-income countries witnessed both major changes in technology-including the rapid spread of computers in workplaces-and a sharp increase in wage inequality.

The following graph from Acemoglu (2002)²² shows the evolution of the relative supply of college skills, as well as the returns to those skills (the college wage premium).²³

This graph shows that in the US there was a large increase in the supply of more educated workers during the second half of the 20th century. Since the returns to education increased while supply was also increasing, we can interpret this as evidence in support of the hypothesis that technological change was biased in favour of skilled workers.

The above remark implies a positive correlation between skill-biased technological change and wage inequality. As always, a correlation does not imply causation-we do not know if it was skill-biased technology that specifically caused more inequality. However, the fact that this correlation has been observed in other countries suggests that technology is likely part-although only part-of the explanation for growing inequality in high-income countries.

In the textbook case of employment in efficient markets, wages are determined exclusively by productivity-so income inequality follows from differences in productivity.

Economists usually agree on the fact that the supply and demand forces from the textbook case are important in the real world. Indeed, in the preceding section we argued that trade and technology may increase income inequality precisely by making the skills of some individuals less valuable relative to others.

However, economists also tend to agree that, while relevant, differences in productivity are not sufficient to explain differences in incomes. Social conventions, for example, also play a crucial role. In the words of Atkinson (2015)²⁵ "supply and demand determine a range of possible pay, and social conventions determine the location within that range - the extent of pay dispersion depends on both elements."

The implication is that market forces provide only bounds on outcomes, and there is scope for notions of fairness to affect inequality.

As the charts show, inequality is not universally viewed as inherently undesirable. The estimates come from the World Values Survey, where people are asked to locate their preferences for inequality in a range from 1 to 10 (where 1 implies agreement with the statement "Income should be more equal", and 10 implies agreement with the statement "We need larger income differences as incentives for individual effort.") These estimates have been calculated at the global level, as well as at the regional level.²⁶

The top panel here represents the frequency of responses at each point in the 1-10 scale explained above. As a global average, we see substantial polarization: most people picked one of the extremes (either a high preference for equal incomes, or strong opposition to a reduction in inequality).

Notice that this polarization is even more pronounced in particular regions. While trends across Europe, Asia and Sub-Saharan Africa tend to be roughly similar to the average global pattern of responses; results are more polarized in Latin America & the Caribbean, and the Middle East and North Africa. Latin Americans tended to be much more supportive of more equal incomes, whereas the opposite was true in the Middle East.

In the bottom panel we see how these responses correlate with income. To be specific, we see average responses by income deciles (where 1 on the x-axis is the lowest income decile and 10 the highest). Across all regions, we see that richer individuals tend to be less inclined to favour a reduction in inequality (i.e. they see it as an important incentive); whereas those on lower incomes favour greater equality.

Regional differences, however, are still significant. In particular, in comparison to global averages, the correlation in Europe & Central Asia, Latin America and Sub-Saharan Africa is less pronounced; while in East Asia, and most notably South Asia, the correlation is stronger.

We have already pointed out that differences in productivity are not generally sufficient to explain differences in incomes. This is partly reflected in the fact that worker salaries are often the result of bargaining between unions and firms.

Card et al. (2004)²⁸ use data from the US to compare the average wages of unionized and nonunionized workers with similar skills. The following scatter plot shows their results. The estimates correspond to 1993 data on the hourly earnings of males. Each dot corresponds to a different age-education group (the 'skill levels'), and the units on both axes are mean log wages in 2001 dollars.

By construction, if union and nonunion workers in a given skill group have the same average wages, the points in this graph will lie on the 45-degree line.

As we can see, there is a 'union wage gap', reflected in the fact that most groups are above the 45-degree line. Moreover, this union wage gap appears to be larger for low-wage workers: the points are further above the 45-degree line for low-wage skill groups (those on the left). This is consistent with the hypothesis that unions tend to "flatten" wage differentials across skill groups.

As usual, we have to be careful in interpreting these results. As Card et al. (2004) point out, "there may be unobserved skill differences between union and nonunion workers in different age-education groups that tend to exaggerate the apparent negative correlation between wages in the nonunion sector and the union wage gap."

One way to gauge the extent to which taxation and public spending contribute to redistributing resources among individuals in a country is by looking at how the distributions of incomes change before and after taxes and transfers. The following two visualizations show this, by comparing the degree of income inequality (Gini coefficients), before and after taxes and transfers.

The static chart gives an overview across all OECD countries using the available estimates from 2012-2014. The interactive chart relies on the same definitions and data sources.

In both charts income before redistribution refers to market earnings before taxes and transfers (wages and salaries, self-employment income, capital and property income). Income after redistribution, on the other hand, corresponds to disposable income after taxes and transfers (market income, plus social security, cash transfers and private transfers, minus income taxes). In the 2008 OECD report Growing unequal? you can find further details regarding how incomes are measured.

As we can see, taxes and transfers do reduce inequality significantly: in all countries there is less inequality after redistribution takes place via taxes and transfers. Interestingly, however, the achieved reductions in inequality vary considerably between countries, and substantial cross-country heterogeneity in inequality remains after redistribution.

In Northern Europe, for example, within-country Gini coefficients after taxes and transfers are below 0.28. In the US and Latin America, Gini coefficients after redistribution are above 0.39. As a benchmark, 0.39 is the Gini coefficient in Iceland before redistribution.

The interactive visualization presents the same idea in a different view. The horizontal and vertical axis shows, respectively, Gini coefficients before and after redistribution. Along the diagonal line, incomes do not change after redistribution. Hence, the countries further below the diagonal line are those where taxes and transfers have the largest effect on incomes.

As we can see, European countries (shown in blue) tend to achieve more redistribution than other OECD countries. And this is true across different levels of staring inequality in market incomes.

Inequality of incomes before and after redistribution³⁰

We noted above that taxes and transfers reduce inequality in all OECD countries. Here we focus on the proportional magnitude of such reductions.

The following visualization shows the percentage point reduction in Gini coefficients that OECD countries achieve through redistribution. Here, the definitions of incomes before and after taxes and transfers is the same as in the previous two graphs.

These estimates show that across the 24 countries covered, taxes and transfers lower income inequality by around one-third on average (equivalent to around 0.15 Gini points). Yet cross-country differences are substantial, with declines ranging from about 45% in Denmark and Sweden, to about 8% in South Korea. The US-a country with high baseline levels of inequality-achieves a reduction of around 17%, which is almost half of the OECD average.

Generally speaking, countries that achieve the largest inequality reductions through taxes and transfers tend to be those with the lowest after-tax inequality.

While informative for the purpose of cross-country comparisons, these results have to be interpreted carefully, since the before-tax distribution of incomes is already the result of choices made by individuals who take taxes and transfers into consideration. Put simply, the before-tax distributions of incomes are likely to be different to the actual distributions of incomes that would be in place if there were no taxes or transfers. This can be clearly explained in the context of pensions: individuals receiving state pensions appear in the data as poor before transfers; but many of them would of course have private pensions if they lived in a country without state transfers.

Another point to keep in mind when studying these estimates is that inequality is not only reduced by redistribution between individuals at a given point in time, but also by achieving redistribution over the course of life. Indeed, pensions have scope for reducing within-country inequality by allowing redistribution of incomes between generations. The estimates in the chart reflect this.

Over the last decades, a large body of theoretical and empirical research has attempted to determine whether inequality is good or bad for economic growth.

From a theoretical point of view there are arguments in both directions. It is for example possible that inequality leads to less economic growth via political instability and social unrest. But it is also possible that it leads to more economic growth via higher incentives for people to make productive investments.

Available OECD data shows that there is a negative correlation between inequality and economic growth across different subnational regions, within Europe, and also within OECD countries in the Americas. The visualization shows this as well, focusing on Europe.

This chart is a scatter plot, where each dot represents a different sub-national region. France, for example, is divided here in 22 different regions. For each of these sub-national regions, the vertical axis measures the average annual growth rate of GDP per capita in the period 2008-2012, and the horizontal axis measures inequality in 2007 (Gini coefficients). As we can see, there is a clear negative correlation: regions with more inequality in 2007 experienced less average growth in the subsequent years.

The above correlation does not imply causation. Indeed, the empirical literature on the causal effect of inequality on economic growth is largely inconclusive. A recent and mainly non-technical review of the literature can be found in OECD (2015), In It Together: Why Less Inequality Benefits All.

The Gini coefficient, or Gini index, is a measure of the income distribution of a population. It was developed by Italian statistician Corrado Gini (1884-1965) and is named after him.

This figure illustrates the definition of the Gini index: in a population in which income is perfectly equally distributed, the distribution of incomes would be represented by the 'line of equality' as shown in the chart - 10% of the population would earn 10% of the total income, 20% would earn 20% of the total income and so on.

The 'Lorenz curve' shows the income distribution in a population where income is not equally distributed. In the example you see that the bottom 60% of the population earn 30% of the total income.

The Gini coefficient captures the deviation of the Lorenz curve from the 'line of equality' by comparing the areas A and B:

Gini = A / (A + B)

This means a Gini coefficient of zero represents a distribution where the Lorenz curve is just the 'Line of Equality' and incomes are perfectly equally distributed. A value of 1 means maximal inequality - one person has all income and all others receive no income.

Graphical representation of the Gini coefficient

Another interesting way to study distributions is Pen's Parade, named after Dutch economist Jan Pen (1921-2010).

This visualization shows an example of Pen's Parade. It is the global distribution of incomes in 2003 and in 2013 as estimated by Hellebrandt and Mauro.³¹

The metaphor of a parade works well. The idea is that you order the people in a population by the level of their income. The first people in the parade are those with the lowest incomes, and the people with higher incomes make their appearance successively in the parade. Once half of the parade is over we see the person who earns the median income. In a typical distribution, it is only far into the second half of the parade that we see the person with the mean income appear. At the very end of the parade we see the individuals with the highest incomes.

The Chartbook of Economic Inequality

Data: LIS publishes harmonized microdata for the cross-country study of inequality. Based on this microdata LIS makes some inequality measures directly available in their 'Key Figures': the Gini coefficient, Atkinson coefficients, percentile ratios, data on relative poverty for different demographic groups, and mean and median income. Data referring to pre- and post-tax incomes are available.

Geographical coverage: Around 50 countries

Time span: Depending on the country data are available for different time periods. The LIS data are available in several waves typically starting in 1980 - but for a few countries data for the 1970s or 1960s is available.

Available at: www.lisdatacenter.org - the website of the Luxembourg Income Study.

Data: Household disposable income by income decile for the working-age population and for the entire population. Equivalized household incomes and per capita incomes. Summary inequality measures (including Gini Indices).

Geographical coverage: 27 high-income countries (most OECD countries)

Time span: Data coverage differs by country - for some countries data goes back to 1978 while coverage is shorter for some other countries. Data is currently available until 2013.

Authors: Stefan Thewissen, Brian Nolan and Max Roser (Institute for New Economic Thinking at the Oxford Martin School, University of Oxford).

Available at:

1] The data is available for download here.

2] The documentation of the dataset is available here.

It is also available via the website of the Luxembourg Income Study Database (here).

This data set was developed at the Institute for New Economic Thinking at the Oxford Martin School in the Employment, Equity, and Growth Programme.

Data: Gini coefficients and Theil measure.

Geographical coverage: 154 countries.

Time span: Since 1963

Available at: Available at the website of the University of Texas Inequality Project (UTIP).

The University of Texas Inequality Project (UTIP) released the Estimated Household Income Inequality (EHII) data set that combines information from a UNIDO data set and the Deininger-Squire data set. The data set is is described in detail in Galbraith and Kum (2005) and Galbraith (2009).

The EHII record is a revision and correction of the Deininger-Squire data set. The Deininger-Squire data were regressed on the UNIDO data described above, and of this adjustment, a model was calculated to construct comparable data from the Deininger - Squire data. In the regression model, the authors considered various control variables, the share of employment in the industrial sector, the definition of income recipients and the definition of income, and were able to control for the different income definitions of the Deininger - Squire data. Using this model and UNIDO data, the authors then constructed the EHII record. The current EHII 2008 data set contains 3513 observations. The data measure the inequality of gross household income and lie in the interval from 1 to 100. The dimensions correspond Gini indices and higher values represent a higher income inequality.

Deininger-Squire Data (World Bank) - published 1996

Data: Gini coefficients - more than 2000 observations.

Geographical coverage: 164 countries

Time span: 1950 to today

Available at: Available at the website of the World Bank here.

The author of this data set is Branko Milanovic.

Data from five sources are brought together in this data set:
1. Luxembourg Income Study (LIS)
2. Socio-Economic Database for Latin America
3. World Income Distribution
4. World Bank Europe and Central Asia
5. WIDER data set

In addition to these extensive data sets there are a number of more specialized panel data sets that contain only information for certain countries continents.
Transmonee Database (UNICEF)
The Transmonee record of UNICEF presents data on income distribution in transition countries.³²

The Transmonee statistics include other socio-economic indicators. They can be accessed on the website of UNICEF here.
Socio-Economic Database for Latin America and the Caribbean (CEDLAS)
The website of the CEDLAS contains data on poverty and income distribution in 25 Latin American and Caribbean countries. The data have micro statistical surveys in each country as a basis. Data are available here.
National Poverty and Inequality Data by National/Sub-national Level (SEDAC)
This data set provides measurements of economic inequality and poverty for many countries in Africa, Asia, Europe and Latin America. The measures do not refer to incomes but to expenditures and measure the inequality of consumption. The data set contains various inequality measures: The measures of poverty by Foster, Greer and Thorbecke and inequality measures, such as the Atkinson index and Gini coefficient.

In addition to the above-mentioned panel data sets there are also country specific data sets - mostly based on survey data. Country-specific data are available for some industrial countries but usually do not go far back into the past.

USA: Panel Study of Income Dynamics (PSID). Panel published at Ann Arbor (Michigan) since the 1960s.

Princeton Working Group on Inequality: This data set includes measures of the income distribution for the individual U.S. states. The data set is created at the University of Princeton, based on census and survey data, ranging from 1963 to 2002.

Germany: Das Sozio-ökonomische Panel (SOEP) "Leben in Deutschland" published by the Deutschen Institut für Wirtschaftsforschung (DIW) in Berlin. It is a representative repeated survey of 12,000 private households in Germany carried out since 1984.

Great Britain: British Household Panel Survey (BHPS). Since 1991, this panel data set is being published by the University of Essex.

Australia: Household, Income and Labour Dynamics in Australia Survey (HILDA)

Italy: Survey on Household Income and Wealth (SHIW). The data is collected by the Banca d'Italia, the central bank of Italy

South Korea: Korea Labor and Income Panel Study (KLIPS)

Switzerland: Swiss Household Panel (SHP)

Canada: Canadian Survey of Labour and Income Dynamics (SLID)

European Union: European Community Household Panel. The EU data set summarizes the records of the individual panel data surveys of certain member states.

# data[].attributes.attachment_link.description
This entry presents the empirical evidence of how inequality between incomes has changed over time, and how the level of inequality varies between different countries. We also present some of the research on the factors driving the inequality of incomes. A related entry on Our World in Data presents the evidence on global economic inequality.

# data[].attributes.headline
Bjarne Corydin: "Jeg tror på konkurrencestaten"

# data[].attributes.subject
Bjarne Corydin: "Jeg tror på konkurrencestaten"

# data[].attributes.body
Politiken (2013)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Født 1973, Kolding. Uddannet cand.scient.pol fra Aarhus Universitet.

Han har siden 3. oktober 2011 været
finansminister.

Han blev valgt ind i Folketinget i 2011 for Socialdemokraterne.

2000-2005 fungerede han som politisk-økonomisk rådgiver for den socialdemokratiske ledelse på Christiansborg.

2005-2011 var han stabschef for Helle Thorning-Schmidt og leder af Analyse- og Informationsafdelingen i Socialdemokratiet.

Han er gift og har fire børn.

Corydon: "Jeg tror på konkurrencestaten"

Vi reformerer, fordi det er vejen til et bedre samfund, siger finansministeren.

"Der er en masse mennesker, som i disse år kører frem med en regulær forfaldsmyte om regeringens projekt. Synspunktet er, at regeringen drives af en frygt for de globale markedskræfters rasen, og at vi i panik forsøger at redde, hvad der reddes kan, samtidig med at vi afvikler store dele af velfærdsstaten. Denne myte om en uambitiøs bogholderregering, der underkaster sig markedskræfterne, tager jeg markant afstand fra. Sandheden er, at vi er i fuld gang med en voldsom, positiv dagsorden, der handler om at styrke og modernisere velfærdsstaten, og at resultatet af den forandring vil være et langt bedre samfund end det, vi har i dag".

Sådan lyder det fra den socialdemokratiske finansminister Bjarne Corydon i et interview, som gennemføres få dage efter, at han har holdt et oplæg på Grundtvigs Højskole under overskriften: 'Fra velfærdsstat til konkurrencestat'.

Her har han argumenteret for, at forskeren Ove Kaj Pedersens begreb 'konkurrencestaten', hvor man trimmer velfærdsstaten i lyset af den globale konkurrence, ikke er en afvikling, men en videreudvikling af velfærdsstaten.

LÆS OGSÅ

Læs også: Venstrefløjen kan stadig nå at vinde næste valg

"Jeg tror på konkurrencestaten som den moderne velfærdsstat", siger Bjarne Corydon.
Men jeres reformer af kontanthjælp, dagpenge, SU, nedskæringer i det offentlige forbrug og skattelettelser til erhvervslivet er da drevet af økonomiske nødvendigheder mere end af lysten til at udbygge velfærdsstaten, ikke?
"Naturligvis er vi som samfund sat under et pres. Men vores reformer handler kun delvis om økonomiske nødvendigheder skabt af globaliseringen og krisen. Vi gennemfører reformerne, fordi vi mener, at det er vejen til et bedre samfund. Mette Frederiksen har modigt sagt, at de reformer, hun har gennemført af kontanthjælp og fleksjob, ville hun også gå ind for, hvis ikke der var økonomisk krise. Dette udsagn sætter sagen på spidsen på en god og markant måde. Selvfølgelig er der er et pres udefra - økonomiske realiteter, underskud på de offentlige finanser, globalisering osv. - men det er ikke kun det. Derfor er reformkursen og konkurrencestaten ikke bare et konjunkturfænomen, som betyder, at vi kan vi komme tilbage til den gamle velfærdsstat, når krisen er overstået. Reformkursen og konkurrencestaten er kommet for at blive".

Andet end kontanthjælp
Ifølge Bjarne Corydon har man i for mange år sat lighedstegn mellem en god velfærdsstat og generøse overførselsindkomster.

Min fornemmelse er, at vi er på vej ind i en periode, hvor forskellene udvider sig. Se dog på partier til højre - LA, V, K og DF

"Jeg er vokset op i den del af befolkningen, som har haft stor gavn af velfærdsstatens overførselsindkomster. Jeg kan nærmest fysisk huske, hvad børnepenge, efterløn og dagpenge betød i de konkrete liv for de mennesker, jeg har kendt. Men overførselsindkomster er jo ikke noget mål, det er lappeløsninger. Jeg har ikke et sekund været i tvivl om, at det hele vejen igennem var kompensation for noget, som man ikke lykkedes med at rette op på. At man erstattede grundlæggende problemer med overførselsindkomster, ændrer jo ikke på, at der lå problemer og uligheder neden under det, som er langt mere fundamentale".

Læs også: Topchef revser danskerne: Vi kan ikke altid komme hjem til spisetid
Hvad skal man så?
"Set fra det enkelte menneskes synspunkt er der noget uendeligt meget smukkere i at have et samfund, der effektivt hjælper dig med at blive selvforsørgende og udvikle din tilværelse på den måde, som du selv vælger, end at have et samfund, der beskytter dig imod konsekvenserne af, at du aldrig erhvervede den evne".
Borgerlige debattører har i årevis sagt, at velfærdsstaten er løbet løbsk og har fostret en slavementalitet. Siger du nu, at de hele tiden har haft ret?
"Nej. Tværtimod. Jeg siger, at den klassiske velfærdsstat reagerede på nogle relevante problemer, som vi stadig har, men det gjorde den jo altid i mangel af bedre. Folk får dagpenge, fordi de ikke har et job. Folk får kontanthjælp, fordi de aldrig er kommet ind på arbejdsmarkedet. Det er sådan, hele vores system for overførselsindkomster er lavet. Men det ville da være langt bedre, hvis man kan forsørge sig selv. Den bedste og mest varige form for lighed, vi kan have i et samfund, grundlægges ved, at den brede masse af mennesker er i stand til at tjene en høj løn i kraft af deres kundskaber".
Så I vil svække adgangen til overførselsindkomster i en tid, hvor arbejdsløsheden er høj?
"Nej. Det har altid været en socialdemokratisk kerneværdi at løfte folk op til det punkt, hvor de ikke lider social nød under indkomstbortfald ved sociale begivenheder og armod. Men det har aldrig været et mål for vores parti, at så stoppede vi der. Det er ikke sådan, at vi nu har fået indført efterløn, pension og dagpenge, og så er vi færdige med vores projekt og kan sige: 'Det var det!'. Sådan er det jo ikke. Både venstre- og højrefløjen kunne godt tænke sig, at det var det, Socialdemokraterne mente. Men de tager fejl. Vi er langt mere ambitiøse på velfærdsstatens vegne, og det er det, vi viser med reformkursen i disse år".
LÆS KRONIK
Læs også: Ud med regnearket og tilbage til tilliden
Hvad er målet?
"Det progressive synspunkt er, at vi som fællesskab skal investere i mennesker i stedet for at overlade det hele til markedet. Børnene skal lære det, de skal i skolen. De uddannelser, der retter sig mod unge i Danmark, skal slå de uddannelser, man kan få i udlandet. Vi skal sikre, at det offentlige sundhedssystem er i international topklasse - også omkostningseffektivt. Pointen er, at hvis man skal sikre opbakning til velfærdsstaten, må man fokusere på kvaliteten af de offentlige serviceydelser frem for at fokusere på overførselsindkomster. Det er en vigtig del af vores projekt".

Manglende opbakning
Hvis Socialdemokraternes politiske projekt er overbevisende, er det gået hen over hovedet på befolkningen.

Født 1973, Kolding. Uddannet cand.scient.pol fra Aarhus Universitet.

Han har siden 3. oktober 2011 været
finansminister.

Han blev valgt ind i Folketinget i 2011 for Socialdemokraterne.

2000-2005 fungerede han som politisk-økonomisk rådgiver for den socialdemokratiske ledelse på Christiansborg.

2005-2011 var han stabschef for Helle Thorning-Schmidt og leder af Analyse- og Informationsafdelingen i Socialdemokratiet.

Han er gift og har fire børn.

Den folkelige begejstring findes ikke. Og vælgerne er på vild flugt fra regeringen og Socialdemokraterne over mod Venstre og Dansk Folkeparti. Ikke mindst arbejderne.
Hvor er den folkelige opbakning til jeres kurs?
"Det er naturligvis en udfordring at sikre opbakning til den reformkurs og de store forandringer, vi forsøger at sætte i gang. Men det kan jo ikke ske med afsæt i en fast klassebase som 'arbejderklassen'. Der er ingen partier, der kan bygge på en fast klasse længere, folk er langt mere selvstændige i deres holdninger, det gør det sværere at være politiker".
Men igen: Kritikken fra mange går på, at Socialdemokraterne har lukket sig inde blandt regnedrengene i Finansministeriet, og at man fuldstændig har kappet forbindelsen til almindelige vælgere derude. Er det ikke en uheldig følgevirkning af reformkursen?
Læs også: Thornings store kabale: Her er vindere og tabere

Artiklen fortsætter efter annoncen

"Nu siger jeg noget, som ikke er ment som en undskyldning. Men se lige omkring i hele Europa. Overalt har socialdemokratierne problemer med at skabe folkelig opbakning. Det handler jo om megatrends. Vi taler om samfund, som er inde i en transitionsfase i kraft af de forandringer, som kommer udefra: globalisering, finanskrise, social differentiering. Men vi vil hellere end gerne slås for at skabe den folkelige opbakning. Ikke mindst med mennesker til højre".

Forskel på højre og venstre vokser
Men netop forholdet til de borgerlige har været regeringens akilleshæl.

I Politiken har fremtrædende borgerlige udtalt, at "regeringen danser til de borgerliges musik", og Cepos' økonom Mads Lundby Hansen har udtalt: "Regeringens politik er en gave til fremtidens borgerlige regeringer. Jeg kan ikke se, at man kan give en større hjælp til en kommende borgerlig regering end det, S-R-SF-regeringen gennemfører lige nu".

Danmark skal være det land, hvor alle - bredt - får maksimalt ud af det, som de er født med. Det kræver, at man får lært folk det, som de skal kunne

Den slags udtalelser må da gøre ondt på en socialdemokrat?
"Det er jo drilleri, og man skal altid se på, hvilken interesse debattører har i at udtale noget. I politik er der altid perioder, hvor forskelle snævrer sig ind, og hvor de bliver større igen. Min fornemmelse er, at vi er på vej ind i en periode, hvor forskellene udvider sig. Se dog på partier til højre - LA, V, K og DF. Jeg oplever, at dem, der står til højre, bevæger sig endnu mere til højre".
Men skyldes det ikke, at Socialdemokraterne har overtaget VK-regeringens økonomiske politik og dagsordener og dermed presset de borgerlige længere til højre?
"Nej, pointen er, at vi reagerer forskelligt på overgangen fra den klassiske velfærdsstat til konkurrencestaten. Hvor vi insisterer på fællesskabet og på at investere i mennesker, er der stadig flere borgerlige, der mener, at fællesskabet er en del af problemet og ikke løsningen, når vi presses af globaliseringen".
LÆS DEBATINDLÆG
Læs også: Når socialdemokrater bliver selvdestruktive
Det vil da være torskedumt af de borgerlige at forlade midten, Fogh brugte mange år og kræfter på at gøre Venstre til det nye store folkeparti?
"Nogle gange er politikere bedre end deres rygte, og nogle gange lader de sig drive af, hvad de mener. Og det, tror jeg, sker i forbindelse med konkurrencestaten. Det lykkedes de borgerlige at regere ti år som tilsyneladende forsvarere af velfærdsstaten. Henrik Sass Larsen sagde, at de havde vundet rollen som pedeller i velfærdssamfundet, men at det aldrig kunne blive til mere. Det havde han ret i. Det lykkedes jo med kommunikationsrevolutionen for Fogh & Co., men de tog aldrig det politiske indhold til sig. Hvis du ser tilbage på de ti år, vil den udbredte opfattelse være, at det var ti spildte år i forhold til at løse den opgave, som virkeligheden beskriver. Vi har stillet os i midten af det hele. Vi vil skabe et moderne velfærdssamfund".
S ligger på midten Bjarne Corydon røg ud i intern kritik, da han for et stykke tid siden til magasinet Ræson udtalte, at Socialdemokraterne ikke er et venstrefløjsparti, men et midterparti. Er der ikke kun hvide striber og døde fluer på midten af vejbanen, som Svend Auken sagde? "Socialdemokratiet er jo ikke et midterparti, som vi normalt omtaler dem i Danmark. Socialdemokraterne har værdier, som er fuldstændig forankret til venstre for midten. Men at stille sig på midten er jo at stille sig det sted, hvor man har en bærende tanke om, hvor det her samfund skal bevæge sig hen. Det kan andre så forholde sig til. Midten er det sted, hvor man forener svære hensyn, og hvor helheden tages i betragtning. Her har Socialdemokratiet altid stået. De andre har forholdt sig til os".

Artiklen fortsætter efter annoncen

LÆS OGSÅ
Læs også: Socialdemokraternes firebande har sat alle andre skakmat

En julegave til hjernen, givet med hjertet

Læg et Politiken-abonnement under juletræet i år.
Hvad er det, de andre skal forholde sig til? Hvad er jeres projekt - hvis du har et skud i bøssen?
"Det handler om økonomisk stabilisering og vækst. Og så handler det om at skabe lighed på en moderne måde. Vi skal have løftet de 15-20 procent, som er mest udfordrede, men mindst lige så vigtigt er det, at vi arbejder med, at den brede del af befolkningen flytter sig fremad i forhold til deres forældre og i forhold til at få mere ud af det, man er født med. Social mobilitet. Danmark skal være det land, hvor alle - bredt - får maksimalt ud af det, som de er født med. Det kræver, at man passer på hinanden, når det går galt - dagpenge, kontanthjælp, folkepension. Men i endnu højere grad kræver det, at man får lært folk det, som de skal kunne. Og at man har en moderne måde at hjælpe dem på, hvis det går galt. Alle skal frem. Vel skal vi så".

Redaktionen anbefaler:

Vi ville så gerne have Det Europæiske Medicinalagentur.

Alle var enige om, at det ville betyde et fantastisk løft for dansk forskning og dansk anseelse i verden. Det ville bringe mange konferencer med overnatninger, og hvad dertil hører af arbejdspladser og shopping m.m. Kort sagt, det var et guldæg.

Den danske regering havde givet utroligt gode økonomiske tilbud, faktisk i milliardklassen. Der blev lovet jobmuligheder for forskernes medrejsende ægtefæller, gode uddannelsesmuligheder for deres børn -- you name it, you'll get it.

Vi kom rigtig langt i processen, men vi fik det ikke! Hvorfor endte det i Amsterdam? Måske har vi en stor del af forklaringen her.

Støvet fra tirsdagens kommunalvalg har knapt nok lagt sig, og et par kommuner mangler fortsat en ny borgmester.

Alligevel er vælgerne nu vidne til de første nyvalgte byrådsmedlemmer, som forlader deres parti.

Det drejer sig om Gert Larsen og Karsten Byrgesen fra Dansk Folkeparti i henholdsvis Kalundborg og Fredericia Kommune. Begge har valgt at forlade sit parti og fortsætte som løsgængere, og i begge tilfælde drejer det sig om intern uro og utilfredshed med partiets ledelse.

Dermed bliver de to DF-politikere de første, der forlader det parti, som de blev valgt ind for efter sidste uges kommunalvalg, men de bliver næppe de sidste. Mellem 2013-2017 forlod 164 politikere deres parti, hvilket svarer til hvert 15. byrådsmedlem.

De sidste seks år har Allan Andersen kaldt gaden for sit hjem, og det meste af døgnets fireogtyve timer opholder han sig udendørs.

I dagtimerne er det foran Ikea i Gentofte, hvor han har fået tilladelse til at sælge hjemløseavisen Hus Forbi. Når mørket så falder på, trækker han sig tilbage fra møbelgigantens menneskemylder og slår lejr et roligt sted, hvor han kan få sine vanlige otte timers søvn.

Allan Andersen har fire foretrukne græspletter i nær afstand til Ikea, hvor han overnatter, og det mest nødvendige til lejren har han altid med sig på en rød ladcykel. En militær sovepose, et telt, en presenning, et gasblus, en lampe og et liggeunderlag.

Inden han skal sove, spænder han den mørkegrønne presenning ud over sin lejr, så det er svært at få øje på soveposen og den røde ladcykel. Og inden det igen bliver lyst, pakker han sin mobile lejr sammen i ladcyklen.

Billigt kød fra dårligt behandlede dyr, pasta fire gange om ugen til ungerne, slik og kager til at tage den lille sult og gratis refills af sodavand på burgerrestauranten.

Sådan vælger mange mennesker at spise sig igennem deres liv.

Men i virkeligheden er det ikke altid et frit valg. I hvert fald ikke ifølge den britiske tv-kok og journalist Hugh Fearnley-Whittingstall, som danskerne kender fra madprogrammerne 'River Cottage'og hans populære kogebøger.

"Hvor frit er folks valg egentlig? Nogle af de vaner er et biprodukt af et kraftigt støttet landbrug og billige, meget fleksible raffinerede ingredienser: En endeløs kombination af raffinerede kulhydrater, sukker og billige fedtstoffer, der spindes til tusinder af forskellige produkter, der er så dygtigt lavet og grundigt testet, så de ved lige præcis, hvordan folk responderer på dem", siger han.

EU's medlemslande har mandag stemt for en fornyelse af tilladelsen til at bruge glyfosat i fem år, som EU-Kommissionen har foreslået.

Det oplyser kommissionen efter et møde i Bruxelles.

Glyfosat er aktivstoffet i den topsælgende ukrudtsdræber Roundoup, der bliver fremstillet af det amerikanske firma Monsanto.

Beslutningen om glyfosats skæbne i EU er udskudt flere gange. Den nuværende tilladelse udløber 15. december.

# data[].attributes.attachment_link.title
Corydon: "Jeg tror på konkurrencestaten"

# data[].attributes.attachment_link.description
Han har siden 3. oktober 2011 været finansminister. Han blev valgt ind i Folketinget i 2011 for Socialdemokraterne. 2000-2005 fungerede han som politisk-økonomisk rådgiver for den socialdemokratiske ledelse på Christiansborg. 2005-2011 var han stabschef for Helle Thorning-Schmidt og leder af Analyse- og Informationsafdelingen i Socialdemokratiet. Han er gift og har fire børn.

# data[].attributes.body
Information (2011)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
LONDON - Et rigt samfund med sundere, klogere, mindre voldelige og mere tillidsfulde borgere er ikke et utopisk samfund, men ét, hvor retfærdighed er omdrejningspunktet, og forskellen mellem rig og fattig er mindst mulig.

Så langt var Storbritanniens to mest kontroversielle 'retfærdigheds-guruer' enige, da de i sidste uge mødtes til et debatmøde på London Metropolitan University.

Professor Richard Wilkinson, forfatter til den omdiskuterede bog The Spirit Level, og Will Hutton, bogaktuel med Them and Us, var imidlertid langtfra enige om, hvorvidt uligheden er et resultat af det, Hutton definerede som 'dårlig' kapitalisme, eller om, hvorvidt den 'dårlige' kapitalisme er resultatet af det ulige samfund, hvor status og penge styrer folks værdiunivers og handlinger.

Richard Wilkinsons bog - forfattet sammen med Kate Pickett - er en øjenåbnende analyse, der zoomer ind på de rigeste samfund i verden og måler og vejer en lang række sociale skavanker i forhold til, hvor lige eller ulige samfundene er. Hidtil er samme onder - bl.a. vold, spædbørnsdødelighed og gennemsnitlig levealder - blevet målt i forhold til relativ indkomst i de enkelte lande, men at sammenligne tallene på globalt plan, set i forhold til hvor ulige de rigeste lande er, har afsløret et chokerende stabilt mønster.

"Hvis vi ser på børns trivsel i de rigeste lande, så er det ikke relateret til gennemsnitsindkomsten i landene, men relateret til, hvor ulige landene er. Derfor er det er enorm fejl, når børneorganisationer fokuserer på absolut fattigdom. Det er måske mere polisk acceptabelt, men det, som virkelig gør en forskel, er lighed," forklarer Wilkinson, mens han gennemgår den ene graf efter den anden, der når til samme konklusion.

Kommer alle til gavn

Lav gennemsnitlig levealder, overvægt, psykiske lidelser, teenagegraviditeter, narkotikamisbrug, mord, mangel på social mobilitet osv., osv. forekommer alt sammen hyppigere, jo mere ulige samfundene er, viser Wilkinson og Picketts sammenstilling af allerede eksisterende forskning fra anerkendte institutioner som bl.a. Verdenssundhedsorganisationen og FN's kontor for narkotika og kriminalitet.

Wilkinson påpeger desuden, at det er ligegyldigt, hvordan ligheden opnås - om det er via et mere lige lønudgangspunkt eller ved omfordeling via skatter - ligesom forskningen viser, at også samfundets rigeste vinder ved, at indkomstkløften mindskes.

"Alle sociale klasser har gavn af lighed - for eksempel viser vores grafer, at børnedødeligheden er mindre og det boglige dannelsesniveau højere i de øverste socialgrupper i mere lige samfund," siger han.

Spørgsmålet er imidlertid, hvorfor vi er så følsomme over for ulighed. Richard Wilkinson, der efter at have studeret økonomi på London School of Economics uddannede sig til læge, peger på, at psykosociale faktorer spiller ind, idet kronisk stress påvirker immunsystemet.

"Undersøgelser af, hvilke former for stress der får stresshormonet til at stige, viser, at trusler mod vores sociale status og vores sociale værd virkelig rammer os," siger han og peger på, at frem for penge i sig selv, så er risikofaktorerne i lavere socialgrupper lav social status, svagt socialt netværk og stress i barndommen og sågar i fosterstadiet.

"I et ulige samfund værdsættes penge og ejendom, det at tage sig godt ud i andres øjne og ønsket om berømmelse. Disse værdier placerer os i større risiko for at blive ramt af depression, angst, misbrug og personlighedsforstyrrelser," tilføjer Wilkinson, der i dag er professor på Nottingham Medical School.

Dårlig kapitalisme

Will Hutton startede sin karriere som børsmægler og har sidenhen haft en redaktørkarriere i BBC og på avisen The Observer. I dag er han forfatter, klummeskribent, politisk rådgiver, underviser og bestyrelsesmedlem for London School of Economics. Han er enig med Wilkinson i, at et ulige samfund er et mindre retfærdigt samfund, men han mener på den anden side også, at "total lighed er en socialistisk fantasi".

"Jeg holder døren åben for, at der findes en rig, der har fortjent sin rigdom, og selv en fattig, der har fortjent sin skæbne," siger Hutton, der mener, at alle er født med et 'retfærdighedsgen'.

Frem for et valg mellem socialisme og kapitalisme mener Hutton, at valget i dag står mellem 'god' og 'dårlig' kapitalisme. Han mener, at det ledende princip bør være at alle får deres "rimelige fortjeneste".

"Lad os låne fra begge fløje: De libertære har ret i, at du skal have din andel af byttet, men samtidig giver det os ret til at spore de højst betalte, og hvis deres løn er steget meget mere end andres løn, så har vi ret til at spørge, hvad de har gjort for at fortjene det. Har de ansat en masse? Har de tjent masser af penge til aktionærerne? I tilfældet med investeringsbankfolkene kan vi se, at de absolut ingenting har at vise frem, som retfærdiggør, at de har betalt sig selv disse enorme beløb," siger Hutton.

"Det er derfor, at der skal sættes grænser. Hvis markeder er ordentligt strukturerede, så kan de være retfærdige."

Will Hutton mener, at en 'god' kapitalist er en entreprenør, der tager chancer og udvikler nye produkter, og som derfor har fortjent sin belønning. En 'dårlig' kapitalist er en superrige oligark - som bankdirektører eller mediemogulen Rupert Murdoch - der er blevet så store, at de har magt til at kvæle innovation og fri konkurrence og skabe monopoler.

"Et retfærdigt samfund er et, hvor vi regulerer, så vi får mindre af det, der skaber social ulighed og ødelægger miljøet, og mere af de ting, vi bekymrer os om, såsom job," siger Hutton.

"Når I har forstået, hvad jeg siger, så kan I se resultatet i Richards grafer," erklærer han.

Wilkinson er imidlertid ikke imponeret.

"Teorien om 'rimelige fortjeneste' bygger på en vurdering af andres evner; det er en bonuskultur," siger han.

"I ulige samfund arbejder folk længere, og de forbruger mere, fordi ulige samfund er samfund, hvor penge har stor betydning, hvor penge viser andre, hvad vi er værd. Jeg tror ikke, at en bestemt type kapitalisme er årsagen til det."

Richard Wilkinson taler i eftermiddag på et møde arrangeret af SF i Fællessalen på Christiansborg. Hans bog 'The Spirit Level - Why Equality is Better for Everyone' er udgivet af Penguin (9.99 pund). Mange af graferne i bogen kan ses på: www.equalitytrust.org.uk

Will Huttons bog 'Them and Us: Politics, Greed & Inequality. Why We Need A Fair Society' er udgivet af Little Brown Books Group (20 pund). Et uddrag kan læses på: www.guardian.co.uk/books/2010/sep/26/them-and-us-will-hutton

# data[].attributes.attachment_link.title
Lighed og retfærdighed gør os sunde og glade

# data[].attributes.attachment_link.description
LONDON - Et rigt samfund med sundere, klogere, mindre voldelige og mere tillidsfulde borgere er ikke et utopisk samfund, men ét, hvor retfærdighed er omdrejningspunktet, og forskellen mellem rig og fattig er mindst mulig. Så langt var Storbritanniens to mest kontroversielle 'retfærdigheds-guruer' enige, da de i sidste uge mødtes til et debatmøde på London Metropolitan University.

# data[].attributes.body
CEPOS (2015)

# data[].attributes.headline
Lighed - ikke nødvendigvis en god forretning

# data[].attributes.subject
Lighed - ikke nødvendigvis en god forretning

# data[].attributes.body
Berlingske tidende (2017)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Et af de store emner inden for samfundsøkonomi er samspillet mellem ulighed og langsigtet velstand. Et grundlæggende spørgsmål er, om lighed er "godt" eller "skidt" for den langsigtede velstand. Anekdoter, der taler til dette spørgsmål, er der masser af.

USA fremhæves ofte som et eksempel på et land, der forener høj vækst med høj ulighed, mens Skandinavien og en række sydøstasiatiske lande er eksempler på lande, hvor velstand og lighed går hånd-i-hånd. Men hvorfor skulle fordelingen af indkomst have betydning for velstandsudviklingen? Hvad siger de empiriske erfaringer mere generelt? Og hvordan påvirker alt dette fagøkonomers syn på økonomisk politik? Nedenfor diskuterer vi disse spørgsmål.

Et klassisk argument, der tilsiger, at ulighed styrker investeringerne og dermed væksten i samfundet, har udspring i den observation, at tilbøjeligheden til at spare op sædvanligvis øges, når indkomsten stiger.

Rigere personer sparer ganske enkelt en større andel af deres indkomst op end fattigere, der er nødsaget til at forbruge mere af deres indtægt på livsfornødenheder såsom mad og bolig. Da investeringerne i samfundet ydermere er delvis finansieret af indenlandsk opsparing, vil en stigning i indkomsten blandt de i forvejen rige øge investeringerne mere, end hvis indkomststigningen tilfaldt de fattige.

En række andre mekanismer tilsiger imidlertid, at øget ulighed mindsker den gennemsnitlige levestand. Eksempelvis kan stor ulighed bidrage til social og politisk ustabilitet, hvilket er hæmmende for investeringslysten.

Den måske mest indflydelsesrige teori på området kobler indkomstfordelingen til uddannelse. Tænk på et land, hvor staten ingen rolle spiller. I dette land skal den enkelte selv finansiere sin uddannelse, som vi kan forestille os har karakter af en fast omkostning. Men det kan være vanskeligt at låne penge til sin uddannelse, for den eneste "garanti", man kan stille, er, at man regner med, at uddannelsen fører til et godt job med en god indkomst i fremtiden. Sådan et lån vil banken finde risikabelt og vil derfor kræve en høj rente. Det vil afholde mindrebemidlede familier, der er nødt til at lånefinansiere uddannelsen, fra at investere. De samlede uddannelsesinvesteringer vil dermed afhænge af, hvordan indkomsten i samfundet er fordelt.

Det viser sig imidlertid, at forbindelsen ikke er entydig. I fattige samfund vil en stigning i uligheden faktisk kunne øge uddannelsesinvesteringerne, hvis stigningen muliggør, at de rigeste segmenter i det mindste bliver i stand til at finansiere disse. Omvendt i mere velstående samfund kan øget ulighed bevirke, at de fattigere grupper i samfundet ikke har incitament til at forfølge en uddannelse.

I virkeligheden støtter staterne i de fleste samfund i et eller andet omfang uddannelse. Det svækker den fremhævede transmissionsmekanisme fra ulighed til velstand, men gør den ikke irrelevant.

Det skyldes, at mellemlange og videregående uddannelser mange steder - i modsætning til i Danmark - ikke er "gratis". Hertil kommer, at selvom effekten af ulighed på uddannelsesvalg kan være lille "her og nu", kan effekten på lang sigt være større, fordi uddannelse har det med at gå i arv. Forældres uddannelse har betydeligt gennemslag på deres børns uddannelsesniveau af mange forskellige grunde.

Disse eksempler illustrerer, hvor kompleks sammenhængen mellem ulighed og vækst generelt må ventes at være. Teoretisk kan effekten af ulighed på langsigtet økonomisk aktivitet være såvel positiv som negativ.

Hertil kommer, at effektens størrelse må ventes at afhænge af en lang række specifikke forhold, herunder omfanget og karakteren af statslig indgriben. I sidste ende er det derfor et empirisk spørgsmål, om den samlede effekt af ulighed på velstanden er positiv eller negativ.

Hvad analyserne siger

Over de seneste godt 20 år er der foretaget et stort antal empiriske analyser af fordelingens betydning for den langsigtede økonomiske velstand. Flere af disse analyser er baseret på data for forskellige lande.

Konklusionerne er langtfra entydige. Nogle studier finder en negativ sammenhæng mellem ulighed og vækst, mens andre finder en positiv sammenhæng - og så er der dem, der slet ikke finder nogen sammenhæng overhovedet.

I lyset af ovenstående diskussion kan denne mangfoldighed ikke undre. Resultaterne afhænger naturligt nok af, hvilke lande der betragtes og de institutionelle og økonomiske forhold i de pågældende lande.

Men det er med stor sikkerhed ikke hele forklaringen. Et uløst problem i litteraturen er nemlig at adskille effekten af ulighed på vækst fra andre forhold, der både påvirker vækst og fordeling. Et eksempel kan her være nyttigt. I et nyere studie af OECD undersøges det, hvilken betydning ændringer i uligheden har haft på væksten i perioden 1970-2010 på tværs af OECD-landene. Konklusionen er, at en stigende ulighed fører til lavere vækst i de efterfølgende fem år, og ovennævnte uddannelsesmekanisme fremhæves som en mulig forklaring.

Umiddelbart forekommer det tvivlsomt, at denne mekanisme skulle kunne nå at udspille sig i løbet af en så kort tidshorisont. Men det er faktisk ikke hovedproblemet.

Problemet er derimod, at der potentielt er mange andre forklaringer på datamønstrene, end at ulighed sænker væksten.

Lad os forestille os, at ulighed ikke i sig selv påvirker væksten, og at der har været en tendens til, at beskatningen af arbejdskraft er aftaget i OECD-området.

Skattesystemer er sædvanligvis indrettet sådan, at de bidrager til omfordelingen i samfundet. Derfor vil reduktioner i skatten typisk øge uligheden. Den samlede effekt af skattereduktioner på væksten afhænger imidlertid af, hvordan de er finansieret. Er finansieringen eksempelvis sket via faldende offentlige investeringer i f.eks. infrastruktur, kan skattesænkningen potentielt ende med at sænke væksten.

Herved er der etableret en negativ sammenhæng mellem ulighed og vækst, der imidlertid ikke bygger på, at ulighed som sådan mindsker den langsigtede velstand.

Dette er, som nævnt, blot et eksempel. I virkeligheden indtræffer der løbende mange "stød" til økonomien, der påvirker både velstandsudviklingen og indkomstfordelingen, hvilket kan forklare, hvad vi ser i data.

Kerneproblemet er altså, at OECD-studiet ikke overbevisende kan fastslå, at ulighed påvirker vækst, idet resultaterne plausibelt kan forklares på anden vis. Det er ikke et unikt problem for OECD-studiet, men et udbredt problem i litteraturen på området.

Vækst, fordeling og økonomisk politik

De færreste økonomer betvivler, at fordeling betyder noget for en økonomis udvikling.

Der er imidlertid ikke fagøkonomisk konsensus om retningen og størrelsen på ulighedens gennemslag på den langsigtede velstandsudvikling. Forhåbentlig vil forskningen på området bidrage til en afklaring med tiden. Men i fravær af forskningsbaseret viden om fakta er det p.t. ikke velbegrundet at indregne en direkte effekt af ulighed på vækst, når den økonomiske politik vurderes.

Det er dog vigtigt at notere sig, at selv hvis det måtte vise sig, at ulighed er helt uden betydning for den langsigtede økonomiske aktivitet, bør fordelingsspørgsmålet ingenlunde ignoreres, når den økonomiske politik vurderes. Årsagen er, at øget ulighed - alt andet lige - må anses for at sænke samfundsvelfærden.

Så selv i fravær af vekselvirkninger mellem fordeling og langsigtet aktivitet vil det derfor være sådan, at hvis to politikforslag har den samme positive effekt på den økonomiske velstand, men modsatrettede effekter på ligheden, da vil det lighedsskabende tiltag være at foretrække ud fra en samfundsøkonomisk synsvinkel.

Offentlige initiativer, der kan øge både velstand og lighed, indbefatter bl.a. tiltag, der sikrer lige muligheder på arbejdsmarkedet for alle, offentlig støtte til uddannelse og indkomsterstattende ydelser på et passende niveau. Den slags initiativer nyder derfor bred opbakning i fagøkonomiske kredse. Men det gjorde de nu også før OECD's nylige studier.

Michael Svarer, Carl-Johan Dalgaard, Torben Tranæs og Lars Gårn Hansen udgør formandskabet for De Økonomiske Råd.

# data[].attributes.attachment_link.description
Et af de store emner inden for samfundsøkonomi er samspillet mellem ulighed og langsigtet velstand. Et grundlæggende spørgsmål er, om lighed er "godt" eller "skidt" for den langsigtede velstand. Anekdoter, der taler til dette spørgsmål, er der masser af.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den kortere fremskrivningsperiode for landsdele og kommuner er valgt på grund af disse fremskrivningers større usikkerhed. Usikkerheden knytter sig især til den fremtidige udvikling i til- og fraflytninger for de enkelte landsdele og kommuner.

Siden 2010 har Danmarks Statistik lavet befolkningsfremskrivningen for hele landet i samarbejde med DREAM. På DREAMs hjemmeside findes en udførlig dokumentation, der beskriver metoder og forudsætninger: www.dreammodel.dk

Resultaterne af fremskrivningen for hele landet kan opdeles på alle grupper af køn og enkelte alderstrin samt de fem befolkningsgrupper: Personer med dansk oprindelse, vestlige indvandrere, ikke-vestlige indvandrere, vestlige efterkommere og ikke-vestlige efterkommere.

Med fremskrivningen for hele Danmark som et vigtigt input laver Danmarks Statistik efterfølgende fremskrivninger for de 11 landsdele og 98 kommuner. Fremskrivningerne på landsdele og kommuner kan kun opdeles på køn og alder.

De tre typer af fremskrivninger (hele Danmark, 11 landsdele, 98 kommuner) hænger sammen, således at summerne for landsdele og kommuner svarer til resultatet for hele Danmark, når der ses bort fra meget små forskelle opstået som følge af afrundinger.

Fremskrivningerne offentliggøres i starten af maj måned.

# data[].attributes.attachment_link.description
Der laves nye fremskrivninger hvert år, og de to seneste vil altid kunne findes i statistikbanken. For hele Danmark offentliggøres resultater for alle år frem til 2060, mens fremskrivningsperioden kun går frem til 2045 for fremskrivningerne på landsdele og kommuner.

# data[].attributes.headline
Berlingske (2015): Cepos om den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.subject
Berlingske (2015): Cepos om den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det Danmark, vi kender" er blevet gjort til et slogan. Hvad der jo er et sikkert tegn på, at det Danmark, vi kender, er godt på vej til at forsvinde.

Denne tid er fyldt med overvejelser om, hvordan vi dog skal forholde os til den strøm af tilrejsende, som tiltvinger sig adgang til landet. Ikke at vi får truffet stærke beslutninger om at gøre det ene eller det andet. Det er vi ikke som folk rustet til. Overvejelserne er givetvis uomgængelige, men jo også på en måde omsonste. Det sker simpelthen.

Faktisk viser det sig, at vi ikke engang er i stand til at føre en værdig samtale om problemstillingen. Snarere har vi opdelt hinanden i gode og onde eller naive og realistiske.

Selv de helt kortsigtede spørgsmål må vi prøve at tie væk eller efterlade ubesvarede. I kommunerne sidder kommunalbestyrelserne i disse dage og arbejder med at lægge sidste hånd på budgetterne for 2016. Der skal findes penge, så kommunerne kan efterleve regeringens krav om effektivisering. Det klager kommunalpolitikerne højlydt over. Der skal også findes penge, så kommunerne kan håndtere de nye tilrejsende.

Læs også

Umiddelbart skulle sidstnævnte problem ikke være så stort i kommunerne, for kommunerne får i første omgang kompensation fra staten. Men staten skal da finde penge. Det har staten så gjort ved at reducere tilskuddet til kommunerne. Slutresultatet må altså være, at pengene til tilrejsende reelt hentes ved at fjerne penge fra skolerne, daginstitutionerne og ældreindsatsen. Staten fodrer kommunerne med deres egne haler, og velfærdsstaten går på skrump. De sammenhænge er imidlertid ikke gjort specielt tydelige, og det tales der ikke meget om.

H vad angår det mere fundamentale, må det være klart, at Danmark er under forandring for altid. Men hvad er det, som er ved at ske med velfærdsstaten?

Jeg tror, at vi kan få et godt grundlag for at overveje dette spørgsmål i en legendarisk analyse, som Harvard-professorerne Alesina, Glaeser og Sacerdote fremlagde i 2001, hvor de prøvede at svare på, hvorfor USA ikke har udviklet en velfærdsstat med stor omfordeling som de europæiske lande.

De finder to forklaringer. Den store europæiske omfordeling er et resultat af, at de europæiske lande - og stærkest i Skandinavien - har skabt en meget lige reel fordeling af politisk magt. Alle har én stemme, og stort set alle udnytter deres stemme. Og så findes en betydelig altruisme, fordi de europæiske lande er så homogene i social og etnisk henseende i forhold til USA.

Læs også

Men det, som nu foregår i Europa, udhuler ganske de momenter, som var forudsætningen for velfærdsstaten. Vi får en voksende befolkningsandel, som ikke på samme måde udnytter den politiske magt, som velfærdsstaten tildeler dem. Og vi får en stadigt tiltagende uhomogenitet i social, kulturel og etnisk henseende.

Også det er imidlertid realiteter, som er uvelkomne. Troen på, at disse nye vilkår kan bortraderes ved hjælp af social ingeniørkunst er stor. Eller snare er det vel en insisteren på, at det skal kunne lade sig gøre, som præger debatten drevet af den nagende mistanke om, at velfærdsstaten jo bliver opløst, såfremt det ikke sker.

D anmark vil ikke forsvinde fra verdenskortet, fordi velfærdsstaten skrumper bort. Her kan vi lære meget ved at se til, hvad der allerede er sket i Sverige med den store tilstrømning udefra.

Den svenske velfærdsstat er virkelig kommet under afvikling. Staten bliver indskrænket i betydelig udstrækning og dermed også skatterne. Det mærkes ikke mindst på overførselsindkomsterne, som de nytilkomne jo i høj grad er modtagerne af, men hvor ydelserne efterhånden er nået ned på et meget lavt niveau. Den økonomiske ulighed er til gengæld blevet noget større i Sverige.

Den tiltagende uhomogenitet i ikke blot økonomisk, men også social og kulturel henseende, er også tydelig at se, når man bevæger sig rundt i det svenske samfund. Med visheden om, at det er ved at være størsteparten af Malmøs indbyggere, som er af anden herkomst end svensk, er det forbløffende at tage på tur i Malmøs centrum, gå i Malmøs opera eller besøge Malmø Kunsthal. Her må svenskere komme til at tænke på det Sverige, som de kender.

Læs også

Tager man til Rosengården eller til en forstad i Växjö, møder man ligeledes det land, som de kender: Arabien. Det er Sverige altsammen, men der er kommet til at gælde forskellige retssystemer, forskellig ordenshåndhævelse og forskellige kulturelle former.

Traditionalisterne i vores svenske broderland begræder denne tingenes tilstand og vil gøre op med den. Men det er jo ikke muligt, så de må leve med stor frustration. Den øvrige befolkning ser ikke det store problem. Deres hverdag bliver ikke synderlig ændret. De bliver på det kortere sigt fattigere, fordi de tilrejsende trækker på den velfærdsstat, som endnu er tilbage, men den er jo under afvikling, så det går over.

Tilbage står at finde fornuftige og nyttige former for udveksling mellem kulturerne og mellem de forskellige bysamfund. Det skal nok komme over tid, sådan som der i USA er udviklet sofistikerede former for udveksling mellem kulturer og bysamfund, hvor man ofte end ikke formår at forstå hinandens sprog.

Vi er på vej til den postmoderne verden.

# data[].attributes.attachment_link.description
Det, som nu foregår i Europa, udhuler ganske de momenter, som var forudsætningen for velfærdsstaten. Vi får en voksende befolkningsandel, som ikke på samme måde udnytter den politiske magt, som velfærds- staten tildeler dem. Og vi får en stadigt tiltagende uhomogenitet i social, kulturel og etnisk henseende.

# data[].attributes.headline
Information (2015): Konsekvenser ved at ændre den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.subject
Information (2015): Konsekvenser ved at ændre den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
På den ene side peger udenlandske kommentatorer og forskere jævnligt på den danske samfundsmodel som et storslået forbillede, og Fukuyama overvejede at kalde sit storværk om 50.000 års politisk udvikling frem mod de mest lige og frie samfund for Getting to Denmark.

På den anden side har den danske velfærdsmodel de sidste 40 år været under øget beskydning, og aktuelt kan man nærmest ikke åbne vinduet uden at høre kritikken.

17. oktober kaldte debattøren Mads Holger i Politiken udlandets evindelige lovprisning af Danmark for 'hyklerisk': "Alle elsker et velfærdssamfund, der betaler alt for alle, hvis blot de ikke selv skal læse på selvangivelsen, at staten pludselig har taget over halvdelen af deres indkomst."

Og i september var det velfærdsstatens skabelse af sløv og middelmådig mentalitet, der blev spiddet: "Den kedelige socialdemokratiske kultur producerer ikke stor litteratur, den producerer kun kunstfondstøttelitteratur," sagde Uffe Østergaard her i avisen.

Krævementalitet

Udsagnet er et ekko af franskmanden Tocqueville, som allerede i 1840 skrev om denne mulige bagside ved en stor stat:

Over alle borgerne "hæver sig en vældig formynder, som påtager sig alene at sørge for deres velfærd og våge over deres liv [...] Den tyranniserer ikke, men trykker, dæmper, svækker, slukker, sløver". Karl Ove Knausgård gentager præcis den kritik i Min kamp og ønsker sig tilbage til en tid, som "frembragte den største forfatter, Shakespeare, den største maler, Rembrandt, den største videnskabsmand, Newton".

Skabelse af passivitet, afhængighed og mangel på autonomi - som også var kernen i Anders Foghs Fra socialstat til minimalstat og i Bjarne Corydons forsvar for SR-regeringens socialpolitiske nedskæringer - og urimeligt høje skatter er således standartargumenter imod den store velfærdsstat. Et andet udbredt argument er, at den skaber et stadigt større forventningspres. Mette Frederiksen talte som beskæftigelsesminister om 'krævementalitet' - et begreb, Anders Fogh lancerede på side 18 i sin minimalstatsbog 20 år tidligere. Endnu en kritik lyder, at høje skatter forstyrrer markedets vækstskabelse.

Hvad er problemet?

Kritikken af velfærdsstaten er altså intensiv, og velfærdsstatens finansieringskrise, der begyndte i 1970'erne, og de stadigt mere dominerende konkurrencestatslogikker har kun accelereret kritikkens cirkulation. Samtidig fylder de dybere argumenter for velfærdsstatens virkemåde og formål meget lidt i offentligheden. Så hvad er egentlig kvaliteten ved vores store velfærdsstat?

Eller mere præcist: Hvad er kvaliteten ved at lade et meget omfordelende skattesystem med et højt skattetryk finansiere det universalistiske princip om alle medborgeres lige ret til relativt høje ydelser? Hvorfor er det fra et universalistisk perspektiv f.eks. problematisk, når politikere foreslår øget brugerbetaling, eller når Lars Løkke, som han gjorde det i foråret, ønsker, at ikke alle unge skal have det samme i SU?

Intet 'os' mod 'dem'

For det første modgår den lige ret til ydelser den stigmatisering og ydmygelse, der kan være i at skulle skønnes egnet til en ydelse. Steinckes socialreform fra 1933 gjorde op med skønsprincippet og indførte retsprincippet. For det andet giver universalismen mere social udligning og mobilitet end nogen anden velfærdsmodel. Dét er "en af de mest veletablerede kendsgerninger i velfærdsstatsforskningen", skriver Jørgen Goul Andersen i forskningsartiklen "Den universelle velfærdsstat er under pres - men hvad er universalisme?", der diskuterer forskningens argumenter for og imod universalismen.

Alle borgere benytter altså samme ordninger, og der omfordeles reelt fra alle til alle, og det betyder for det tredje, at universalismen skaber sammenhængskraft og fællesskab - man undgår opsplitning i betalere og modtagere, i ydere og nydere, i 'os' og 'dem' - måske ligger der her et svar på spørgsmålet om, hvordan humlebien kan flyve.

Så kan man indvende, at man helt unødvendigt giver til middel- og overklassen for at få deres opbakning (bestikkelsesteorien), men den indvending misforstår ifølge Goul Andersen både universalismens store formål og effekt, som netop er at styrke sammenhængskraften og minimere tænkning i nydere og ydere. I USA f.eks. er utilfredsheden med skattetrykket ofte større end i Danmark, selv om skattetrykket der er meget lavere. For det fjerde betyder fraværet af forskellige ordninger i princippet mulighed for enkelhed i administrationen. Endelig er der det vigtige sociale og demokratiske formål, at universalismen og omfordelingen skal medvirke til at gøre alle borgere til ressourcestærke, autonome medborgere med overskud til demokratisk deltagelse.

Hvorvidt universalismen faktisk skaber autonomi - eller om der er modsatrettede effekter, som Fogh, Tocqueville, Knausgård m.fl. hævder - er et komplekst empirisk spørgsmål, hvis svar er betinget af mangt og meget og vanskeligt at generalisere udover konkrete tilfælde. Ligesom andet i diskussionen om den universelle velfærdsmodels styrker og svagheder er det. Alligevel bør vor tids stadigt stærkere spotlight på svaghederne ikke mørklægge alle styrkerne.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hvad sker der ved at bryde med velfærdens grundprincip?

# data[].attributes.attachment_link.description
På den ene side peger udenlandske kommentatorer og forskere jævnligt på den danske samfundsmodel som et storslået forbillede, og Fukuyama overvejede at kalde sit storværk om 50.000 års politisk udvikling frem mod de mest lige og frie samfund for Getting to Denmark.

# data[].attributes.headline
Figur om strukturpolitik fra Økonomibogen

# data[].attributes.subject
Figur om strukturpolitik fra Økonomibogen

# data[].attributes.body
Strategier til at udvide arbejdsstyrkenhttp://jyllands-posten.dk/debat/leder/ECE10066706/verdens-hoejeste-falliterklaering/

# data[].attributes.headline
Ugebrevet A4: Artikel - Hver femte dansker "Mennesker i nød er dovne"

# data[].attributes.subject
Ugebrevet A4: Artikel - Hver femte dansker "Mennesker i nød er dovne"

# data[].attributes.attachment_link.title
Hver 5. dansker: Mennesker i nød er dovne

# data[].attributes.attachment_link.description
Hver femte dansker mener ifølge en ny undersøgelse, at mennesker på bunden af samfundet er dovne og uden viljestyrke. Eksperter peger på, at den politiske debat påvirker befolkningens holdning til udsatte mennesker. Joachim B. Olsen (LA) mener, der går fo...

# data[].attributes.headline
Ugebrevet A4: Statistik -Narkomaner er mest frastødende (2013)

# data[].attributes.subject
Ugebrevet A4: Statistik -Narkomaner er mest frastødende (2013)

# data[].attributes.headline
Ugebrevet A4: Statistik - Hver femte dansker "Folk i nød er dovne" (2013)

# data[].attributes.subject
Ugebrevet A4: Statistik - Hver femte dansker "Folk i nød er dovne" (2013)

# data[].attributes.headline
Information: Professor Jørgen Goul Andersen fortaler for den universelle velfærdsmodel.

# data[].attributes.subject
Information: Professor Jørgen Goul Andersen fortaler for den universelle velfærdsmodel.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det er et lønligt håb hos de borgerlige partier. Men skulle de tro, at det for alvor giver gevinst hos danske vælgere at lave markante opgør med den danske velfærdsmodel - for eksempel i form af markant indførsel af brugerbetaling - så kan de godt tro om igen.

I Danmark er vi i høj grad tilhængere af et universelt velfærdssystem. Selv om vi godt på et abstrakt plan kan erklære os enige i, at der er behov for at afvige fra de universelle principper, så ændrer vi markant holdning, når vi skal tage stilling til konkrete forslag.

Det siger Aarhus-professor Jørgen Goul Andersen, der i flere omgange har stået bag store undersøgelser af vælgernes forhold til velfærdssystemerne.

"Både i 2000 og i 2008 fik vi det entydige overordnede svar, at folk fandt det mest rimeligt at give til dem, der har mest behov, frem for at give til alle. Men når vi går ind og for eksempel spørger konkret til folkepensionens grundbeløb, så svarer 80 pct., at de mener, at den skal være for alle."

På samme måde gælder det vores holdning til stort set alle andre overførselsydelser i det danske velfærdssystem. Ydelserne skal fortsat være universelle, mener vi.

"Der var kun én eksisterende universel ordning, som folk ikke gik ind for skulle blive ved med at være det. Det var børnepenge. Men sandsynligheden for, at børnepengene nogensinde skulle forbeholdes dem med de laveste indkomster, er ikke-eksisterende," siger Jørgen Goul.

Fjerne børnepenge

Forklaringen er simpel og samtidig meget karakteristisk for de store problemer, politikerne støder ind i, hvis de begynder at pille ved universalismen i det danske velfærdssystem. Det handler nemlig ikke kun om befolkningens utilfredshed.

Hvis man virkelig skulle have noget overskud ud af at fjerne børnepenge fra nogen, kunne man ikke bare nøjes med at tage fra de forholdsvis få virkelig rige familier. Man måtte ramme en god del af middelklassen også. Og man skulle så have et interval, hvor børnetilskuddet blev aftrappet.

"Det vil i realiteten svare til at indføre en målrettet, særlig høj marginalskat for en meget stor del af børnefamilierne. Og det er ellers netop de aldersgrupper, man nu i mange år har sænket marginalskatterne for, i håb om at de vil arbejde noget mere," siger Jørgen Goul Andersen

'Samspilsproblemer' blev denne form for utilsigtede effekter af velfærdsordningerne døbt for 30 år siden. Foruden det med marginalskatteeffekten handlede det også om, at det er voldsomt dyrt og bureaukratisk at administrere, når der gives 117 forskellige ydelser alt efter indkomst og andre social forhold.

Det var årsagen til, at VK-regeringerne under Poul Schlüter ryddede op og faktisk indførte universel adgang til bl.a. SU'en og hjemmehjælpen, ligesom de mildnede diverse aftrapninger for pensionister. Der var enkelte grupper, hvor den effektive marginalskat var over 100 pct.

Adfærdsregulering

Kommer det til offentlige serviceydelser, er det brugerbetaling, der bryder med universalismen. Den møder også en meget betydelig modstand i brede del af befolkningen.

"Socialdemokraterne kan slå på, at der er en betydelig grad af ulighed i brugerbetaling. Og de borgerlige kan med nogen ret sige - ligesom Schlüter med pensionisterne - at hvorfor skal man straffes for at have opført sig ansvarligt," siger Jørgen Goul.

Så brugerbetaling har aldrig rigtig grebet om sig i det danske velfærdssystem. Kun på et enkelt punkt kan Jørgen Goul Andersen pege på en fordel - nemlig som adfærdsregulering.

Perverse incitamenter

Som flere eksperter tidligere har været inde på i Informations interviewserie, så er den universelle velfærdsstat dyr. Men den har også en række fordele.

"Den er enkel at administrere, og så er den markedskonform. Det vil sige, at den ikke går ind og giver borgerne nogle perverse incitamenter. Den straffer ikke folk for uansvarlig adfærd - og den giver ikke store samspilsproblemer."

Det er disse fordele, som alt for uigennemtænkte reformer kan risikere at rokke ved, mener Goul.

Han erklærer sig enig med nogle af velfærdsstatens kritikere, når de påpeger, at vi beskatter 80 pct. af befolkning for at dele velfærd ud til 80 pct. af befolkningen.

"Men det er sådan set definitionen på en velfærdsstat, især i Europa. Det er ikke bestikkelse, vi snakker om. Det er retfærdighedsfølelsen. Der vil være folk, der med god ret vil føle sig uretfærdigt behandlet, hvis de ikke kan få del i velfærden, fordi de har opført sig ansvarlige. Velfærdsstaterne i Europa bruger i dag mange flere kombinationer af offentligt og privat end tidligere, men det er stadig staten, der står med det overordnede ansvar, og det er stadig omfordeling fra alle til alle".

Bøjede principper

Han peger desuden på, at det går ud over den samlede solidaritet i samfundet, hvis du har et velfærdssystem, der er forbeholdt de dårligst stillede.

"Hvis det er os mange, der betaler til de få, så opstår der lettere nogle forestillinger om, at de er egentligt også er underlige, at de ikke er særligt ansvarlige og måske heller ikke har fortjent det."

- Men hvordan sparer man så på velfærden, hvis det nu er overvældende nødvendigt at gøre noget?

"I 80'erne brugte man grønthøstermetoden. Det var faktisk effektivt. Man satte også et hegn op for sig selv, hvor krav om forbedringer skulle være ledsaget af forslag til besparelser. Man prøver overalt at effektivisere og skære fedt væk. Man har også altid bøjet principperne - men i bevidsthed om, at man har syndet. Der er også en tendens til, at udvidelsen af grænserne for, hvad der er offentligt ansvar, går i stå i krisetider. Men det er for smed at rette bager, hvis man siger, at den store vækstkrise, vi står i, skyldes vores velfærdssystem. Det er den anden vej," siger Jørgen Goul Andersen og hentyder til, at Danmarks BNP fra 2008-2010 faldt med samlet 4,1 pct.

"Der går 2-3 år, før vi er tilbage ved 2007. Så stor vækstkrise er der ikke mange lande, der har - og i Danmark er det ikke sket i fredstid i 200 år. Dét er det store problem - og at nogen diskuterer noget som helst andet, end hvad vi gør ved det, bekymrer mig faktisk rigtigt alvorligt."

Seneste artikler

DF-leder Pia Kjærsgaard afviser store ændringer af vores velfærdssystem for at finde penge til velfærd i fremtiden. Hvis indvandrere kom i arbejde i lige så høj grad som danskerne, ville en stor del af udfordringen være løst, siger hun

At velfærdsstaten var i økonomiske problemer, vidste man allerede i 70'erne. Men modstanden mod reformer af velfærdsstaten fandtes på begge sider af dansk politik, siger den tidligere radikale socialminister Aase Olesen

Lige siden 70'erne er velfærdsstaten og især de værdier, der bar den, langsomt blevet demonteret. Vi er gået fra at være borgere til at være kunder - men ingen politikere vil diskutere, hvad det indebærer, mener professor Jørn Henrik Petersen

Alle seriens artikler ›

# data[].attributes.attachment_link.title
Universel velfærd er den mindst ringe model

# data[].attributes.attachment_link.description
Langt de fleste danskere er glade for velfærdsstaten, som vi kender den i dag. Når vi bliver bedt om at tage stilling til konkrete forslag om forandringer, er vi lodrette modstandere, siger professor Jørgen Goul Andersen. Samtidig kan antallet af uforudsete sociale og økonomiske skadevirkninger hurtigt overskygge fordelene, hvis vi går bort fra den universelle velfærds vej.

# data[].attributes.headline
Berlingske tidende (2014): Den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.subject
Berlingske tidende (2014): Den universelle velfærdsstat

# data[].attributes.body
Ifølge artiklen er velfærdsstaten ved at gå væk fra de universelle velfærdsydelser. I fremtiden vil ydelser være bestemt af behov.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den universelle velfærdsstat er snart fortid. Ved årsskiftet blev en af de sidste resterende universelle velfærdsydelser fjernet, idet børnetilskuddet nu er indkomstafhængigt. Det er en foreløbig kulmination på opgøret med den lige og fri adgang til velfærd, som ellers har været et kendetegn ved det danske velfærdssamfund.

Men opgøret er langtfra slut. De næste 10 år vil velfærdsydelserne i stigende grad blive skræddersyet til den enkelte borger og målrettet dem med størst behov, vurderer et stort flertal af velfærdslederne i Mandag Morgens Velfærdspanel i en ny stor undersøgelse.

Mange af velfærdssamfundets kerneydelser har stadig et universelt element: Alle danskere har ret til folkepensionens grundbeløb samt lige adgang til det offentlige uddannelsessystem og sundhedsvæsen. Men reelt er de offentligt leverede standardydelser allerede suppleret af private pensionsordninger, sundhedsforsikringer, skoler osv.

Det kan betyde, at rige danskere om 10 år vil få mindre offentlig velfærd end i dag, og at ydelser som børnepenge, SU og folkepension omlægges, så de kun går til dem med størst behov. Rige pensionister skal heller ikke forvente at beholde de offentlige tilskud til eksempelvis buskortet, svømmehallen eller influenzavaccinen.

Tendensen har allerede vakt international opsigt: "Danmark har afskaffet sin universelle velfærdsmodel," skrev det amerikanske nyhedsbureau Bloomberg News efter en konference i Oslo den 8. januar, hvor de skandinaviske velfærdsmodeller var sat til debat med bl.a. økonom og nobelprismodtager Paul Krugman.
Velfærden afvikles langsomt
Den universelle danske velfærdsmodel har længe været under gradvis afvikling. I 1990erne blev folkepensionens grundbeløb beskåret, og det skete igen i 2012. Sidste år blev SUen til hjemmeboende studerende gjort afhængig af forældrenes indkomst. Og fra 1. januar 2014 skæres der nu også i børnebidraget for de rige.

"Vi har egentlig ikke ret mange universelle ydelser tilbage. Fra i år er børnebidraget ikke længere universelt, og derfor er det kun uddannelsessystemet og sundhedssystemet, hvor der er fri og lige adgang, og så folkepensionen, hvor grundbeløbet udbetales til alle," siger Niels Ploug, afdelingsdirektør for personstatistik på Danmarks Statistik og mangeårig forskningsdirektør på SFI.

Alt tyder på, at behovsfokuseringen af velfærden fortsætter. 86 pct. af medlemmerne af Mandag Morgens Velfærdspanel forventer, at velfærdsydelserne om 10 år er mere behovsfokuserede end i dag.

En række eksperter, som Mandag Morgen har talt med, nikker genkendende til billedet. "Hvis man ser på, hvilken diskussion der kører i øjeblikket, peger det i retning af, at velfærdsstaten bliver mere behovsorienteret, og at man vil kigge mere på, om der er nogen, der skal have mere hjælp end andre," siger professor Bent Greve fra Roskilde Universitet.

Det samme siger professor Ove Kaj Pedersen fra CBS, som også mener, at der er et opdragende element i at justere ydelserne.

"Der er jo ikke de store besparelser at hente på børnepengene eller rabatter til pensionister. Men det kan anvendes til at påpege, at man i stigende grad får efter behov og ikke efter universelle principper," siger han.

Udviklingen kommer ikke uden advarsler. Professor Jørgen Goul Andersen fra Aalborg Universitet siger, at afviklingen af universalismen er som at "skyde sig selv i foden med en maskinpistol".

"Vi risikerer at reformere os til en model med en veritabel rædsel af sammensatte marginalskatter, en omfattende politisk mistillid og et fald i social kapital," advarer han og peger på, at usikkerheden omkring børnefamilieydelsen endda kan have konsekvenser for fertiliteten.

"Man vil få et nedadgående pres på velfærdsstaten, hvis man går videre. Målrettede ydelser passer kun sammen med meget lave skatter. Og så vil man havne i en angelsaksisk velfærdsmodel. Der har man som tillægsgevinst en utrolig grad af mistænkeliggørelse af folk og en omfattende kontrol. Yderligere målretning af ydelser for pensionister vil også få marginalskatten for pensionsopsparing derud, hvor det vil underminere vores pensionssystem, der regnes for verdens bedste," siger Jørgen Goul Andersen.
Mette F: De, der kan selv, skal selv
Politikerne bag reformerne mener ikke, at det er en historie om afvikling af velfærdssamfundet, men derimod om udvikling. Universalismen handler om lige adgang til velfærden, ikke lige udbetalinger, siger økonomi- og indenrigsminister Margrethe Vestager (R) i et interview med Mandag Morgen.

Læs også

Eller som beskæftigelsesminister Mette Frederiksen (S) har sagt igen og igen for at forsvare den nye kontanthjælpsreform: De, der kan selv, skal selv.

Den nye virkelighed har meldt sin ankomst i Velfærdsdanmark. De næste skridt bliver ikke taget uden modstand. Men hos velfærdens praktikere i kommuner og regioner er man stort set enige om, hvor det bærer hen: Den offentlige sektor vil skrumpe. Velfærden bliver målrettet dem med størst behov. Og traditionelle velfærdsopgaver vil i stigende grad blive løst ved at inddrage velfærdsteknologi, frivillige organisationer, private virksomheder og ikke mindst borgerne selv.

Den universelle velfærdsstat har længe været under pres fra flere sider. Den stigende globale konkurrence, den frie bevægelighed i EU, den velfærdsteknologiske udvikling og ikke mindst den økonomiske krise har alt sammen været med til at presse universalismen ud af den danske velfærdsmodel. Det har skridt for skridt ført os i retning af en ny velfærdsmodel.

Medlemmerne af Mandag Morgens Velfærdspanel vurderer også, at den offentlige sektor i fremtiden bliver én velfærdsleverandør blandt mange. 60 pct. af respondenterne forventer, at den offentlige sektor vil skrumpe over de næste 10 år.

Det stemmer også overens med de seneste politiske udmeldinger fra Christiansborg. Selv om det økonomiske opsving skulle melde sig lige om hjørnet, er kursen for den økonomiske udvikling i det offentlige allerede lagt: Den offentlige sektor bliver relativt set mindre, hvad end det er blå eller rød blok, der sidder ved roret. Mens blå blok har begæret nulvækst i det offentlige, har regeringen lagt et loft på udgiftsvæksten på 0,6 pct. om året frem mod 2020.

Læs også
Andre vil løfte velfærdsopgaverne
Når det offentlige skrumper, må andre træde til. Og Velfærdspanelet spår, at en lang række andre aktører i stigende grad vil være med til at løfte velfærdsopgaverne. 52 pct. af respondenterne er enten helt enige eller delvis enige i, at velfærdsopgaverne i stigende grad vil blive løst af private virksomheder om 10 år. 70 pct. mener, at det samme er tilfældet for frivillige organisationer. Og hele 83 pct. mener, at velfærdsopgaverne om 10 år i stigende grad vil blive løst af borgerne selv.

Det afspejler meget godt den dominerende politiske dagsorden, siger Klaus Petersen.

"Det er en meget stærk politisk diskurs, hvor alle politiske partier i forskellig grad forsøger at rykke noget af ansvaret for velfærden væk fra staten og over på andre dele af samfundet, altså familien, individet, markedet og de frivillige," siger han.

Det er netop forskellen på velfærdsstaten og velfærdssamfundet, som er afgørende for at forstå fremtidens velfærdssystem i Danmark. Særligt i de nordiske lande har de to ord - stat og samfund - nærmest været synonymer på grund af statens monopol på at levere velfærd. Og det præger også borgernes forventninger om, hvem der løser velfærdsopgaverne.

"I de nordiske lande skelner vi ikke særlig hårdt mellem stat og samfund. Hvis man siger, at noget er samfundets ansvar, vil de fleste tænke, at så må staten gå ind og gøre noget. Men i andre lande, eksempelvis USA, er den her distinktion mellem stat og samfund enormt vigtig. Så på den måde kan man sige, at statselementet i velfærdsstaten er knyttet meget tæt til danskernes oplevelse af velfærden, og det skaber nogle forventninger om, hvem der producerer den, og hvem der har ansvaret," siger Klaus Petersen.

Når statens velfærdsmonopol står for fald, ændrer det også forståelsen af, hvad velfærd handler om. Og meget tyder på, at denne forandring allerede er godt i gang.

Borgerne får i fremtidens velfærdssamfund en langt mere afgørende og aktiv rolle. Ikke bare fordi de i højere grad kommer til at betale en del af ydelserne selv, og fordi teknologien øger mulighederne for selvbetjening.

Ifølge Velfærdspanelet er borgerne også den største drivkraft for fornyelse af velfærdsmodellen. På spørgsmålet om, hvem der har de bedste ideer til udviklingen af velfærdssamfundet, ligger borgerne på en klar førsteplads, efterfulgt af offentligt ansatte og ledere samt tænketanke og iværksættere. Politikerne kommer bemærkelsesværdigt langt nede på listen.

Mandag Morgens Velfærdspanel samler næsten 3.000 nøglepersoner og ledere fra velfærdssamfundets frontlinje. Medlemmerne beklæder nøgleposter i den offentlige sektor eller det offentliges grænseflade i erhvervsliv og organisationer.

Fra det offentlige deltager bl.a. skoleledere, institutionsledere, afdelingsledere, kontorchefer og kommunaldirektører. De faglige og frivillige organisationer er repræsenteret af sekretariatsledere, kredsformænd, formænd m.v. Og fra private virksomheder deltager chefkonsulenter, udviklingschefer og direktører.

Undersøgelsen er gennemført som en rundspørge blandt medlemmerne af Mandag Morgens Velfærdspanel i december 2013 og januar 2014. 941 personer har besvaret spørgeskemaet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den universelle velfærdsstat er snart fortid. Ved årsskiftet blev en af de sidste resterende universelle velfærdsydelser fjernet, idet børne­tilskuddet nu er indkomstafhængigt. Det er en foreløbig kulmination på opgøret med den lige og fri adgang til velfærd, som ellers har været et kendetegn ved det danske velfærdssamfund. Men opgøret er langtfra slut.

# data[].attributes.headline
PolitikNU: Video, tekst og statistikker over velfærdsstatens udfordringer

# data[].attributes.subject
PolitikNU: Video, tekst og statistikker over velfærdsstatens udfordringer

# data[].attributes.attachment_link.title
Aldring og globalisering som udfordringer for velfærdsstaten

# data[].attributes.attachment_link.description
Den demografiske udfordring - der bliver fremover mange flere ældre - diskuteres i alle velfærdsstater. Landene er dog meget forskelligt stillet. For det første er der store forskelle i fremtidens aldersstruktur. Det afhænger af fertilitet og indvandring. For det andet er der stor forskel på, hvor meget pensionsudgifterne vil stige.

# data[].attributes.body
OECD viser sammenhæng mellem GINI og social mobilitet. Ligeledes pointe om, at lighed kan give velstand.

# data[].attributes.headline
Rockwool Fonden: Lighed og social arv i DK og USA

# data[].attributes.subject
Rockwool Fonden: Lighed og social arv i DK og USA

# data[].attributes.body
Når man ser på uddannelse og indtjening om året, er der ikke store forskelle mellem den sociale mobilitet i DK og USA. Der er dog stadig forskelle.

# data[].attributes.body
Ved hjælp af den økonomiske model dream har DØR

# data[].attributes.body
Artikel om konkurrencestaten

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
22.09.2013

Både medier og politikere minder os ofte om, at vores velfærdsmodel er urentabel og ude af trit med en stadig mere belastende demografisk udvikling. Et alternativ til den traditionelle velfærdsstat er den konkurrencestat, som Bjarne Corydon for snart en måned siden erklærede sin kærlighed til. RÆSON undersøger konkurrencestaten med hjælp fra et hold eksperter.

PERSPEKTIV af Caroline Gerd Frandsen

Vores velfærdsstat fungerer ikke, som den engang gjorde. Der er for mange uden arbejde og for få til at finansiere deres offentlige forsørgelse. Det er ikke en ny problematik, og der har været mange forslag til løsninger gennem årene. Senest har finansminister Bjarne Corydon (S) givet sit bud på, hvordan vi kan bevare en form for velfærdsstat i Danmark: "Jeg tror på konkurrencestaten som den moderne velfærdsstat," udtalte han i Politiken d. 23. august 2013.

Begrebet konkurrencestat er forholdsvis nyt. Det blev introduceret af professor og forfatter Ove Kaj Pedersen i bogen "Konkurrencestaten" fra 2011. I praksis er konkurrencestaten dog blot en ny udgave af velfærdsstaten. Det forklarer professor Ove Kaj Pedersen, der understreger, at vi ikke mister den populære velfærdsstat i Danmark, hvis Corydons visioner om konkurrencestaten bliver til virkelighed. Tværtimod.

"Pointen er, at konkurrencestaten er en velfærdsstat i Danmark. Den nuværende konkurrencestat tilstræber at løse nogle af de problemer, som den gamle velfærdsstat viste sig ude af stand til at løse. F.eks. lighed i samfundet," siger Ove Kaj Pedersen.

Målet og metoden for konkurrencestaten ligger i navnet - den vil skabe konkurrence. Befolkning mod befolkning. Virksomhed mod virksomhed. Nation mod nation. Derfor er begrebet konkurrenceevne også meget vigtigt i den sammenhæng.

"Den danske befolkning konkurrerer mod den tyske, den engelske og andre befolkninger om, i hvilken grad de er i stand til at skabe varer og ydelser, som er bedre og billigere end de andres. På den måde vil de gennem eksport og import prøve at finansiere deres egen velfærdsstat," forklarer han.

Der er kun beskæftigelsespolitik tilbage
Det er en del af konkurrencestatens logik at konkurrere med udlandet, så derfor skal Danmark sikre den største og mest kvalificerede arbejdskraft. Det uddyber arbejdsmarkedsforsker ved Aalborg Universitet Mads Peter Klindt.

"Den klassiske velfærdsstat skulle tidligere tage sig af de syge og gamle, men hvis man kigger på, hvordan det ser ud i dag, så er der vist ikke noget socialpolitik tilbage. Det hele er beskæftigelsespolitik. I konkurrencestaten gælder det om, at folk skal have et incitament for at tage arbejde. Fokus er på, at alle skal være i beskæftigelse," siger han.

Et eksempel på dette fokus på effektivisering kan man finde på uddannelsesområdet. I den helt klassiske velfærdsstat blev de unge rådet til at vælge uddannelse efter, hvad deres hjerte fortalte dem. I dag har konkurrencestaten præget os helt anderledes. Nu handler det om, at folk skal tage uddannelser, der sikrer dem jobs efterfølgende.

"I dag vil man præge folk, så de vælger den rigtige uddannelse og får et arbejde efterfølgende. Man siger til dem: Kig på ledighedsstatistikkerne og søg det fag, hvor der er lavest ledighed," fortæller Mads Peter Klindt.

Et andet eksempel er sundhedssystemet. I den klassiske velfærdsstat fokuserer man på at sikre borgerne den bedste velfærd: Det vil sige, at man hjælper dem, hvis de bliver syge. I konkurrencestaten satser sundhedsvæsenet på forebyggelse, så befolkningen forbliver friske og rørige og slipper for lægebesøg.

"Forebyggelse kommer til at betyde mere og mere i Danmark. KRAM-indikationer (kost-rygning-alkohol-motion) er et eksempel på, at konkurrencestaten er kommet til Danmark. Folk må simpelthen ikke blive syge, så de ikke kan arbejde," siger Mads Peter Klindt.

Jeg - ikke vi
En mere konkurrencebetonet stat vil kunne sikre både besparelser og forbedringer for den enkelte borger, siger fortalerne. Men det kan meget vel blive et problem for de svage og mindre veluddannede mennesker, at konkurrencestaten går så meget op i arbejde og netop konkurrence.

"Konkurrencestaten har den ulempe, at man bliver forlangt at uddanne sig og stille sig til rådighed for arbejdsmarkedet. Det går hårdest ud over dem, der ikke ønsker at arbejde, men som kan og skal. De bliver tvunget til at komme i gang," siger professor Ove Kaj Pedersen og forklarer, at det således går ud over de folk, der ikke er i stand til at finde et job, selvom de prøver ihærdigt.

"Vi er i en situation, som er ulykkelig for mange. De vil gerne arbejde, men der er ingen efterspørgsel på deres arbejde. Der er høje barrierer for at komme ind på det danske arbejdsmarked for tiden," fortæller Ove Kaj Pedersen.

For dem, hvis arbejde enten er blevet udkonkurreret af teknologien eller sparet væk, har det omkostninger. De vil blive tvunget ud i det først ledige arbejde, selvom de har kvalifikationerne til noget andet. Men konkurrencen ændrer også vores adfærd. I takt med at vores velfærdsstat overtager træk fra konkurrencestaten, har den almene dansker forandret sig, fortæller samfundsforsker og lektor ved Aalborg Universitet Johannes Andersen. Den skærpede konkurrence har gjort os mere individ-orienterede.

"Blikket for at være medborger er i den grad blevet svækket. I dag kigger man ofte på den offentlige sektor og siger, at jeg - og ikke vi - skal have den bedste service," siger Johannes Andersen.

"Vi glemmer dog ikke helt hinanden. Vi holder meget mere øje med hinanden f.eks. gennem sociale medier. Vi opfatter bare ikke længere hinanden som en del af grupper, men i stedet som individer, og det er ikke nødvendigvis en fordel. Det svækker nemlig den sociale tillid mellem borgerne", siger Johannes Andersen.

Prisen for ordentlig velfærd
I den klassiske velfærdsstat så man velfærdsstaten som en omsorgspligt, hvor man havde en forpligtigelse i forhold til fællesskabet. Sådan er det ikke længere. De offentlige ydelser bliver i højere grad betragtet som service i dag.

"Service kan netop effektiviseres, og det betyder, at borgerne får lettere ved at se ydelserne fra det offentlige som et tilbud om forskellig service," siger Johannes Andersen og uddyber, at det egentligt passer især de unge danskere godt. Konkurrencestaten har ifølge ham derfor nemmere ved at opkræve skatter en den traditionelle velfærdsstat, fordi man betaler "prisen for en service, som man selv er med til at tilrettelægge"

Det betyder også, at forholdet mellem stat og borger har ændret sig kraftigt. I dag skal staten bruge langt flere midler på at kommunikere til borgerne. Det viser sig i form af kampagner, hvor man f.eks. fortæller om verdens bedste skole. Man forsøger at påvirke den enkelte dansker til at vælge lige netop deres vare i form af en skole i dette tilfælde.

"Hver gang børne- og undervisningsminister Christine Antorini (S) holder tale, har hun eksempler på konkrete skoler, hvor man har gjort noget ganske bestemt. Derved sørger man for, at der også kommer artikler i avisen, så man kan sælge sit produkt," forklarer Johannes Andersen.

Den klassiske velfærdsstat viskes langsomt ud
Selvom der allerede er mange eksempler på, at konkurrencestaten er på vej til at overtage vores klassiske velfærdsstat, så er det dog ikke alle, der håber, at udviklingen fortsætter.

"I forhold til borgerne, så vil konkurrencestaten undergrave velfærdsstaten og dermed også den demokratiske medborger. Så jeg er stærkt kritisk over for udviklingen af en konkurrencestat. Men skal vi kunne klare os på et internationalt konkurrencemarked, er det den vej, man går. Så betyder det bare, at velfærdsstaten bliver mere og mere absurd at tale om," siger Johannes Andersen.

Ifølge professor Ove Kaj Pedersen skal den kollektive myte dog omformuleres. Der er brug for en kritik af den klassiske velfærdsstat, som også påpeger, at den var alt for dyr og ineffektiv. Man skal mene, at velfærdsstaten skal reformeres:

"Der er allerede sket noget i Danmark. Der er mange forudsætninger for den klassiske velfærdsstat, som simpelthen ikke eksisterer længere. Og hvis man ikke tager højde for dem, så er man en trussel mod velfærdsstatens fremtid."

Caroline Gerd Frandsen studerer journalistik på Syddansk Universitet. ILLUSTRATION: Finansminister Bjarne Corydon (foto: Finansministeriet).

# data[].attributes.attachment_link.title
Velfærdspolitik: Hvad er konkurrencestaten? " RÆSON

# data[].attributes.attachment_link.description
Både medier og politikere minder os ofte om, at vores velfærdsmodel er urentabel og ude af trit med en stadig mere belastende demografisk udvikling. Et alternativ til den traditionelle velfærdsstat er den konkurrencestat, som Bjarne Corydon for snart en måned siden erklærede sin kærlighed til. RÆSON undersøger konkurrencestaten med hjælp fra et hold eksperter.

# data[].attributes.headline
Kritik af konkurrencestaten og ønsket om vækst.

# data[].attributes.subject
Kritik af konkurrencestaten og ønsket om vækst.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der er de seneste årtier sket en markant overgang fra velfærdsstatens fokus på lighed og universelle rettigheder til konkurrencestatens promovering af fleksibilitet, dynamik og opportunisme. Det er blevet populært at kalde den aktuelle danske stat en konkurrencestat. Hvor velfærdsstaten beskyttede befolkningen mod de negative følger af kapitalismen ud fra en keynesiansk forståelse og var orienteret mod det gode liv i et demokratisk fællesskab, mobiliserer konkurrencestaten til deltagelse i konkurrence på alle niveauer og betoner i en nyliberal optik individuelt ansvar og pligter i et aktivt arbejdsfællesskab.

Der er ingen tvivl om, at fortællingen om konkurrencestaten er mere overbevisende end forestillingen om, at vi stadig lever i en klassisk velfærdsstat. Men fortællingen om konkurrencestaten er også mangelfuld og misvisende - både som kontrast til velfærdsstaten og som karakteristik af den aktuelle samfundsudvikling.

Målet for velfærdsstaten var velfærd. Målet for konkurrencestaten er derimod ikke konkurrence, men vækst. Konkurrence er midlet, ikke målet. Alene af den grund vil det være mere præcist at kalde den aktuelle stat for en vækststat i forlængelse af velfærdsstaten, da vækst har erstattet velfærd som målet for staten. Men der er andre grunde til at kalde den aktuelle stat en vækststat, snarere end en konkurrencestat.

Fortællingen om overgangen fra en velfærdsstat til en konkurrencestat fremhæver kontrasten mellem de to statstyper og har derfor ikke tilstrækkeligt blik for dynamik mellem dem. Vækst er et essentielt led i denne dynamik.

For velfærdsstaten var vækst et middel, der blev taget i brug for at skabe bedre velfærd. I de seneste to årtier har vækst løsrevet sig fra sin status som middel og har manifesteret sig som et altoverskyggende mål. Tiden efter velfærdsstaten er dermed karakteriseret ved, at vækst er gået fra at være et middel til at blive selvstændiggjort som indiskutabelt mål for statens virke på alle leder og kanter.

Ved at se den aktuelle stat som en vækststat fremhæves målet for de aktuelle politiske bestræbelser, samtidig med at historikken omkring vækstens rolle i forskellige statsformer og den aktuelle krise bliver en del af fortællingen.

Ingen opskrift på succes

For Bjarne Corydon er konkurrencestaten en succes. Den ses som den eneste måde, hvorpå sociale fremskridt kan sikres og videreføres i en ny tid, der er præget af intens globalisering.

Den forståelse kommer til udtryk i de talrige reformer, denne regering har gennemført med henblik på, at forbedre den danske konkurrenceevne. Trygheden er reduceret med dagpengereform, efterlønsreform, kontanthjælpsreform og reformerne af førtidspensionen og fleksjobordningen.

Med folkeskolereformen skal danske skoleelever have øget faglighed og klare sig bedre i de PISA-test, der viser, hvordan vi klarer os i forhold til de lande, vi skal konkurrere med. Danskerne skal først og fremmest uddannes og motiveres til at blive kompetente deltagere i den tiltagende konkurrence. For at skabe større vækst.

Forståelsen af, at konkurrencestaten er opskriften på succes nu og i fremtiden, deles af det store flertal af politikere og debattører.

For et mindretal i debatten er fortællingen om konkurrencestaten en trædesten for kritik. I denne udlægning er konkurrencestaten et stort tilbageskridt i forhold til tidligere tiders velfærdsstat. Det handler om at beskytte velfærdsstaten mod de aktuelle angreb i konkurrencestatens navn.

Fælles for parterne i den toneangivende debat er det til gengæld, at konkurrencestaten indtager en sejrende position. Konkurrencestaten tromler derudad og er nærmest uovervindelig.

Det er også en misforståelse.

Den aktuelle stat er god til at skabe konkurrence. Men set i forhold til målet for statens politik, som er vækst, er den aktuelle stat basalt set svag og skrøbelig, en anakronisme i dyb krise.

Sideløbende med, at vækst er blevet solidt placeret øverst på den politiske dagsorden, er vækst blevet stadig mere vanskelig at opnå.

Konkurrence uden vindere

Den aktuelle vækstkrise er en decideret eksistentiel krise for vækststaterne i de rige lande. Det skyldes, at disse stater basalt set konkurrerer om at skabe høj vækst, mens vækstpotentialet efterhånden er for svagt til, at der er noget at konkurrere om. Det er en konkurrence uden vindere.

Det, vi oplever i disse år, er en gentagelse af billedet fra krisen i 1970'erne, hvor politikerne i første omgang fortrængte velfærdsstatens krise og skruede endnu mere op for velfærdsstaten. Det blev krisen ikke løst af - det blev den forlænget af.

Det er symptomatisk for det ensidige og ukritiske fokus på konkurrencestaten, at den aktuelle krise skal imødegås af en endnu mere stålsat og trimmet konkurrencestat. Men uanset hvad politikerne gør, udebliver væksten. Man fører politik for fortiden, ikke for fremtiden.

I stedet skal vækstkrisen bruges til grundlæggende samfundsforandringer i de kommende år. Det handler om grundlæggende accept af, at væksten er forsvundet. Det er hverken realistisk eller ønskeligt, at der igen skabes høj vækst.

Vi lever i et meget rigt samfund, og det skal vi værne om, men i stedet for fortsat at jagte væksten med store omkostninger for mennesker, samfund og klima skal vi vende blikket mod de muligheder, som samfundet samtidig besidder for, at fremtiden kan blive præget af bedre livskvalitet, bæredygtighed og demokratisering.

Staten kan spille en rolle i den proces, men måske handler det i højere grad om at skabe alternativer til såvel staten som kapitalismen, der begge forudsætter evig vækst og i forening kvæler alle ansatser til fremgang efter væksten.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tiden efter velfærdsstaten er karakteriseret ved, at vækst i stigende grad er blevet selvstændiggjort som indiskutabelt mål for statens virke på alle leder og kanter

# data[].attributes.attachment_link.title
Professor: Vi er gået fra omsorg til motivering og kontrol

# data[].attributes.attachment_link.description
Den klassiske velfærdsstat er afløst af konkurrencestaten. Det betyder, at socialrådgivere ikke længere skal lindre og drage omsorg for sociale begivenheder som for eksempel arbejdsløshed. I stedet er opgaven at mobilisere tilstrækkelig arbejdskraft. Hør professor Ove Kaj Pedersen fortælle, hvad det betyder for socialrådgiverne.

# data[].attributes.headline
Mandag Morgen: rapport om bud på velfærdsstaten i fremtiden

# data[].attributes.subject
Mandag Morgen: rapport om bud på velfærdsstaten i fremtiden

# data[].attributes.body
Tager afsæt i Ove Kaj Pedersen teori om konkurrencestaten

# data[].attributes.body
beregninger fra Den Internationale Valutafond, at væksten stiger med 0,4 pct., når et lands fattigste femtedel tjener 1 pct. mere. Tjener den rigeste femtedel 1 pct. mere, trækker det væksten ned med 0,08 pct.

# data[].attributes.body
Ulighed trækker væksten ned. I rapporten “In it Together: Why Less Inequality benefits all” viser OECD, at den stigende ulighed fra 1985 til 2005 har medført et væksttab på 4,7 pct. på tværs af samtlige OECD-lande.

# data[].attributes.attachment_link.title
In It Together: Why Less Inequality Benefits All | OECD READ edition

# data[].attributes.attachment_link.description
This book highlights the key areas where inequalities are created and where new policies are required, including the consequences of current consolida