# data[].attributes.body
El Renaixement neix a Itàlia i es desenvolupa al llarg del segle XV i XVI. Les escoles del nord d’Itàlia van ser els centres artístics més importants (Florència, Roma, Venècia, Pàdua, Milà)

Un dels factors determinants en l’aparició d’aquest estil a Itàlia va ser la pervivència de la tradició clàssica i les restes materials conservades per tot arreu. La invenció de la imprenta va facilitat la difusió dels escrits de l’Antiguitat i també la de les noves teories (artistes en debat sobre el que és bell), amb el consegüent debat Intel·lectual sobre cultura i art.

La Itàlia de l’època està formada per petites ciutats-estat com Florència (els Mèdici) o Milà (els Sforza) , dominades per famílies d’aristòcrates o banquers, són les que encarregaven la majoria de les obres.

Per altra banda, en general, a Europa, a finals del segle XV es produeix un augment de l’activitat comercial, sobretot amb el descobriment d’Amèrica. Aquesta nova riquesa repercutirà en l’art, ja que el poder econòmic produirà un major desenvolupament cultural a la cort dels reis i la residència dels mecenes.

# data[].attributes.body
El Quattrocento (segle XV). Etapa d’indagació i experimentació en el nou llenguatge artístic, i provant. Florència és el seu focus principal. (No tenim un plé renaixement.

Pel que fa l'arquitectura;

El resultat serà una reinterpetació de l'Antiguitat sense caure en la imitació: es recuperen els elements del vocabulari arquitectònic clàssic: els ordres grecs (dòric, jònic i corinti) i s’hi afegeixen dos més (els romans toscà i compost). També s’utilitzen l’arc de mig punt, la volta de mig canó amb cassetons i la cúpula sencera com la del Panteó (en lloc del cimbori → cobertura per espais circulars)

Tipologies arquitectòniques: església, palau, vil·les suburbanes (cases de camp que s’utilitzen com a segona residència), hospitals, teatres biblioteques…

A l'escultura;

Es reprèn el cànon (nou caps) de proporcionalitat de finals del període clàssic grec, el contrapposto, la movilitat (no un marcat dinamisme), la naturalitat, l’expressivitat.Els temes són: hagiografies (vida de sants) i temes bíblics, el nu, temes mitològics. I les tipologies: retrats de bust, el retrat eqüestre, monuments funeraris, cantories, o simplement escultura amb funció decorativa.

Per últim a la pintura;

Els pintors representen el cos humà i els rostres de manera cada vegada més realista. Mostren interès per la natura i el paisatge, però sense el detallisme de l’escola flamenca. També mostren interès pel volum i la perspectiva. Estan obsessionats per la profunditat de l’espai, l’enquadrament de les figures i la simetria. Molta importància del dibuix

Temes: pintura religiosa i també temes pagans. I les

tècniques: fresc i tremp. A finals del s.XV s’hi afegeix l’oli.

# data[].attributes.headline
Església de San Lorenzo - Filippo Brunelleschi

# data[].attributes.subject
Església de San Lorenzo - Filippo Brunelleschi

# data[].attributes.body
Aquesta obra arquitectónica és l’ Església de San Lorenzo. Va ser realitzada entre 1421 - 1470 per Filippo di Ser Brunelleschi. Es tracta d’una església, per tant, és un edifici religiós, està realitzada amb pedra, i es troba a Florència (Itàlia). I és d’estil renaixentista.

San Lorenzo de Florencia tenia una funció litúrgica. Per això, des del punt de vista arquitectònic, la simplicitat distributiva dels elements constructius i l'ús de la geometria per ordenar regularment l'espai estan pensats per provocar una sensació de pau i l’equilibri al visitant. Les seves proporcions a escala humana reflecteixen el naixement d'una nova societat humanística que ha deixat enrere l'Edat Mitjana.

# data[].attributes.body
Aquesta obra escultòrica és el David. Va ser realitzada entre 1444 - 1446 per Donatello un dels escultors més famosos del s.XV. Es tracta d’una escultura exempta de tema bíblic, elaborada en bronze, s’ubica al Museo Nazionale del Bargello (Florència). I és d’estil renaixentista.

El David de Dontello és el primer nu des de l’Antiguitat. De l’antiguitat Donatello pren el nu, la corba praxiteliana i el contrapposto a més de l’harmonia i la proporció. Miquel Àngel en rebé la influència. Quant a la funció pot ser commemorativa i es relaciona amb la lluita entre Milà i Florència. El casc i les ales de Goliat es vinculen amb els ducs de Milà que en aquella època amenaçaven la  petita Florència, representada per David que porta el barret típic de la pagesia florentina.

# data[].attributes.headline
Mare de Déu de les roques - Leonardo da Vinci

# data[].attributes.subject
Mare de Déu de les roques - Leonardo da Vinci

# data[].attributes.body
Autor: Leonardo da Vinci  Cronologia: 1483 - 1486, la tècnica utilitaza és oli sobre taula passada a tela i les mides són 1,99 x 1,22 m, cal destacar que és d'estil religiós.

La seva funció va ser que a l'any 1483, Leonardo va incomplir l’encàrrec de la Confraria de la Immaculada Concepció, no va pintar en l’obra els personatges que se li havien demanat, ni va respectar la data de lliurament de vuit mesos.

El litigi va durar 15 anys, un aristòcrata el va lliurar com a regal de noces. Leonardo es va veure obligat a pintar la segona versió, que avui s’exposa a la National Gallery

de Londres

Representa la troba de sant Joan Baptista i Jesús no surt a la Bíblia, sinó als evangelis apòcrifs. Maria i Jesús en la seva fugida a Egipte, es troben amb Joan al desert.

# data[].attributes.headline
El naixement de Venus - Sandro Botticelli

# data[].attributes.subject
El naixement de Venus - Sandro Botticelli

# data[].attributes.body
Es tracta de El naixement de Venus, realitzada per Sandro Botticelli el 1485. Es troba a Galleria degli Uffizi (Florència). Botticelli va treballar, sota les ordres del papa Sixto IV, en la decoració mural de la Capella Sixtina, entre el 1481 i el 1482.

Aquesta pintura mesura 1,73x2,78 m. I la tècnica utilitzada és el tremp sobre tela. Una tècnica pictòrica que usa l’aigua per dissoldre l’aglutinant i per diluir el color. Les principals matèries aglutinants són les coles animals, les coles vegetals, les gomes, la caseïna, l’ou i la cera. Cal destacar, que l’estat de conservació és molt bo, gràcies a les intervencions de restauració i conservació dels especialistes del museu on es troba. I es tracta d’una obra figurativa ja que és de temàtica mitològica.

La temàtica de l’obra és la mitología clàssica on trobem que n’hi ha dues versions sobre la cement de Venus Afrodita deessa de l'amor segons és i on va néixer l'escuma del Mar en el qual havien caigut els genitals d'Urà, castrat pel seu fill Cronos. En una segona versió, explicada per Homer, Venus va néixer al mar i és filla de Júpiter (Zeus) i Dione, deessa de la terra. No obstant això, el que BOTTICELLI representa en el seu llenc no és -com suggereix el títolel naixement de Venus, sinó la seva arribada a les costes de Citera després d'haver nascut al mar, tal com narra Homer en un dels seus relats. La deessa està acompanyada per les alenades de Zefir, el vent de l'oest, i d'Aura, deessa de la brisa, i és rebuda a terra per una de les Hores (estacions de l'any), que, per les flors del vestit, és identificada amb la Primavera, l'estació de l'amor. Les roses també s'identifiquen amb l'amor, i la petxina en qué és transportada la deessa, amb la fecunditat.

# data[].attributes.body
Aquesta obra escultòrica és La Pietat, va ser realitzada entre 1498 - 1499 per Miquel Àngel.  Es tracta d’una escultura exempta, una estàtua dempeus en una posició que implica la curvatura del cos, de tema llegendari/al·legòric, elaborada amb marbre i s’ubica en Basílica de Sant Pere del Vaticà, Roma. I és d’estil Renaixentista.

La Pietat és una representació de la Verge sostenint el cos mort de Crist després del davallament de la creu. Aquesta escultura va ser encarregada pel cardenal francès Jean Bilhères de Lagraulas el 27 d’agost de 1498. Miquel Àngel es permet representar una Verge molt jove per crear un símbol de puresa i bellesa idealitzada.Crist representa la naturalesa humana. Té una funció religiosa. La Pietat és una obra esculpida per Miquel Àngel que representa a Maria, en la falda de la qual descansa Jesús, i que destaca per la seva harmonia, moviment i el treball detallat dels cossos i de les vestimentes.

# data[].attributes.body
Alt renaixement (fins als anys 20 d'aquest segle), moment de màxima esplendor amb figures com Bramante (arquitecte), Leonardo, Rafael i Miquel Àngel. El focus principal en va ser Roma, especialmente sota el papat de Juli II (principal mecenes de les obres, i més tard van ser altres papas.

Pel que fa l'arquitectura;

Es fa més monumental però més sòbria quant a la decoració que en el segle anterior, decantant-se preferentment per la planta centralitzada amb cúpula als edificis religiosos.

L’arquitecte rebutja les normes. I els conceptes d’harmonia, ordre i proporció són substituïts per la lliure juxtaposició dels elements arquitectònics. Tenen llibertat total.

Per altra banda, l'escultura:

Segueix les línies clàssiques però amb una tendència clara al monumentalisme. Predomini de les línies corbes i de la forma serpentinata, que reforça el dinamisme. Tambe predomina l’escultura en marbre (Miquel Àngel: per forza di levare), utilització d’un sol bloc de material, amb un únic punt de vista òptim, el frontal.

I per últim la pintura;

En aquest període es consoliden algunes tècniques,com l’oli d’origen flamenc, i nous suports com el llenç. S’utilitza el clarobscur per definir el contorn de les figures (zones il·luminades i zones ombrejades), això farà que els pintors es qüestionin la perspectiva lineal i s’introdueixi la perspectiva aèria (Leonardo da Vinci, sfumato). Apareix la disputa entre el dibuix (Roma i Florència) i el color (Venècia).

# data[].attributes.headline
San Pietro in Montorio - Donato Bramante

# data[].attributes.subject
San Pietro in Montorio - Donato Bramante

# data[].attributes.body
Aquesta obra es va elaborar l'any 1502, és tracta de una església feta amb pedra, marmol i granit. És de estil renaixentista i es troba a Roma (Itàlia).

El temple va ser finançat pels Reis Catòlics, es va edificar per commemorar el martiri de sant Pere al lloc en què la tradició situa la roca del mont Janícul, on l’apòstol va ser crucificat i mort. La tipologia circular en l’edifici va ser escollida per l’arquitecte d’acord amb la creença neoplatònica expressada per Marsilio Ficino, que afirmava que Déu li correspon la forma geomètrica més perfecta: l’esfera. Per aquesta raó, Sant Pietro in Montorio és considerat el temple platònic ideal, i la seva cúpula simbolitza el trànsit del món terrenal al celestial.

# data[].attributes.body
Es tracta de L’escola d’Atenes, realitzada per Rafael entre 1510 - 11. Es troba a la Sala de la Signatura (Ciutat de Vaticà).

El tema és el programa iconográfic del quadre integra les figures dels representants més destacats de les arts liberals, de la filosofia i de les ciéncies, a manera de metáfora de l'esperit cultural del Renaixement. Organitzats en grups diferents, tots els personatges se situen al voltant dels dos grans filósofs de l'antiguitat clássica: Plató, amb el rostre de LEONARDO DA VINCI Aristotil. El primer, representant de l'idealisme, porta a la mà el seu llibre Timeu assenyala amb un dit el cel. Aristotil, representant de la filosofia empírica, porta un exemplar de la seva Ética i, amb el palmell de la ma girat cap avall, assenyala la realitat. S'hi representen també molts altres filòsofs i savis, entre els quals hi ha simbolitzades les set arts liberals: la gramática, la retórica, la dialéctica, la geometria, aritmética, l’astronomia i la música

# data[].attributes.headline
Frescos de la capella Sixtina i Juidici final (volta) - Miquel Àngel

# data[].attributes.subject
Frescos de la capella Sixtina i Juidici final (volta) - Miquel Àngel

# data[].attributes.body
Es tracta de la Capella Sixtina, elaborada per Miquel Àngel entre 1508 -1512, per tant, és d'estil Renaixentista. La tècnica utilitzada va ser pintura al fresc i el tema és clarament Bíblic. Es troba a la Capella Sixtina del Vaticà (Ciutat del Vaticà).

Per a la decoració del la volta de la Capella Sixtina, l’artista  florentí va idear un extens programa iconogràfic bíblic dividit en tres registres:

a) Arrencant des de les parets, sorgeixen a ambdós costats les llunetes de les finestres, en les quals es mostra els Avantpassats reials de Crist.

b) En un segon nivell, també a ambdós costats, es representen personatges que van anunciar l’arribada del Messies: set Profetes, que apareixen a l’Antic Testament, i cinc Sibil·les, sacerdotesses de tradició grega, equivalents paganes dels Profetes.

c) En el tercer nivell, situat a la part central, Miquel Angel distribueix l’espai en nou franges rectangulars, dins de les quals representa passatges del llibre del Gènesi: La separació de la llum i les tenebres, La creació dels astres, La
separació de les terres i les aigües, La creació d’Adam, La creació d’Eva, El pecat original i l’expulsió del Paradís, El sacrifici de Noè, El diluvi universal i L’embriaguesa de Noè.

# data[].attributes.body
Segona etapa del renaixement, va ser el començament del qual coincideix amb la crisi de la cristiandat per la reforma protestant i els conflictes bèl·lics entre Espanya i França pel control d’Itàlia.

Cal destacar que, el món ordenat i optimista del Renaixement es comença esquerdar i sorgeix un art intel·lectual i efectista que s’aparta de les normes clàssiques, que produeix la ruptura dels cànons formals i busca noves formes d’expressió. Reflecteix la inquietud i la crisi de valors de la época. S’origina en les últimes obres escultòriques de Miquel Àngel i té com a característiques la distorsió de les figures, la creació d’espais irreals i la utilització de colors molt vius. Alguns autors el consideren un estil propi i independent del Renaixement, però al principi és difícil marcar la frontera entre els dos.

# data[].attributes.headline
Villa Capra (la Rotonda) - Andrea di Pietro Palladio

# data[].attributes.subject
Villa Capra (la Rotonda) - Andrea di Pietro Palladio

# data[].attributes.body
Aquesta obra arquitectónica és l’ Villa Capra (la Rotonda) Va ser realitzada entre 1551 - 1553 per Andrea di Pietro Palladio. Es tracta d’un edifici civil, per tant, està elaborat amb pedra, maó, estuc i marbre, es troba a Vicenza (Florència). I és d’estil renaixentista.

Villa Capra va ser construïda per al gaudi particular del seu propietari, el poderós clergue Marius Capra Gabrielis, el nom del qual consta escrit als frisos dels quatre pòrtics. La casa també és coneguda popularment amb el nom de la Rotonda, a causa de l'espectacular sala circular central, coberta per la gran cúpula semiesférica construida per l'arquitecte SCAMOZZI entre el 1580 i el 1591, i que va alterar el disseny inicial de PALLADIO.

Seguint els principis renaixentistes, PALLADIO va reprendre l'estil arquitectònic dels temples romans i el va aplicar a edificacions civils, iniciant així la recuperació de les antigues villes romanes, residències campestres luxoses allunyades de l'urbs desaparegudes després de la caiguda de l'Imperi Romà.

# data[].attributes.body
Es tracta de Dánae realitzada per Tiziano Vecellio entre 1553 - 54. Es troba al Museu del Prado, Madrid.

Es diu que segons la mitologia grega, un oracle havia anunciat al rei d'Argos que un dia moriria a mans del fill de la seva filla Dánae, i  per aquest motiu va decidir tancar-la en una torre de bronze per allunyar-la dels seus pretendents. Tanmateix Zeus va aconseguir fecundar la jove princesa convertit en pluja d'or. D'aquesta unió va néixer Perseu, que, passat el temps, va matar accidentalment el seu avi amb un disc. En la representació del tema, TICIA elegeix el moment precís en qué Zeus, convertit en pluja d'or en forma de monedes, baixa damunt la jove des d'un núvol. Durant l'Edat Mitjana, el mite de Dánae va ser un símbol de castedat i,  alhora, un exemple de la concepció d'una verge per intervenció divina, fet que hom interpretava en relació amb la narració evangélica de l'Anunciació i la concepció de Maria. Pero, durant el Renaixement, el mite de Danae va recuperar el sentit paga i va esdevenir una temática molt popular entre els pintors, perquè permetia representar el nu femení. TICIA no en va ser una excepció, i va fer tres versions diferents del mateix tema. La funció d’aquesta obra és principalment decorativa.

# data[].attributes.body
Aquesta obra escultòrica és El Rapte de les sabines, va ser realitzada entre 1581 - 1583 per Giambologna, l’escultor més famós del Manierisme italià. Es tracta d’una escultura exempta, una estàtua dempeus en una posició que implica la curvatura del cos, de tema llegendari/al·legòric, elaborada amb marbre i s’ubica en Loggia dei Lanzi, Piazza della Signoria (Florència). I és d’estil Renaixentista.

Aquesta escultura fa referència a una llegenda de la primitiva historia de Roma narrada per Plutarc a Vides (segle 1 d.C.) i per Tit Livi a Historia de Roma (59 a.C. - 17 d.C.). En aquests escrits s'explica com Ròmul, fundador de la ciutat de Roma, convida els habitants de les poblacions properes, entre els quals estaven els sabins, a una festa. Havia convingut que, quan fes un senyal, els romans raptarien les dones sabines solteres. Segons Plutarc, només s'endugueren una dona casada i no van cometre el rapte per llibertinatge, sinó per crear una alianca forta i segura amb els seus veïns gràcies al vincle matrimonial. En l'escena, Rómul rapta una sabina mentre el marit d'aquesta apareix vençut als seus peus. L'obra sintetitza la narració amb només tres personatges, contràriament a les pintures d'aquest tema amb un gran nombre de personatges, però aconsegueix transmetre igualment l'esperit dramàtic del rapte.

# data[].attributes.headline
L'enterrament del comte del senyor d'Orgaz - El Greco. 

# data[].attributes.subject
L'enterrament del comte del senyor d'Orgaz - El Greco. 

# data[].attributes.body
L'enterrament del comte d'Orgaz va ser elaborada per el Greco entre 1586-1588. La tècnica utilitzada va ser oli sobre llenç amb una mida del quadre de 4,80 x 3,60 m.

I actualment està situat a l'Església de Santo Tomé, a Toledo.

El quadre el va encarregar Andrés Núñiez, capella de Santo Tomé, per commemorar el triomf en un judici contra la família del comte que no volia pagar els diners

que aquest hi havia debat a l'església. El quadre es va pintar dos segles després de la mort del comte.

Descripció dels elements iconogràfics: Autoretrat del Greco, que no mira dins del quadre, i en primer pla, la figura del fill de l'artista Jorge (el mocador que surt del seu pantaló ho testifica, ja que porta la dada del seu naixement Domenico Theotocopuli 1578.) El rector de la capella sant Esteve presideix el sepeli. La part terrenal està unida a la celestial per un crucifix. Les creus dels cavallers dels ordes religiosos, el comte que es troba mort als braços del clergat amb la seva armadura d'acer forjat: Sant Esteve i Sant Agusti, com a màxims

representants de l'estament de l'Església porten riques vestimentes daurades, brodades en or, un tocat amb mitra, i el bàcul dels actes litúrgics.

# data[].attributes.body
L’Art Barroc cal situar-lo dins el context històric de la crisi del segle XVII a Europa. Una crisi econòmico-social degut a males collites successives que provocaren fam i grans mortalitats produïdes per epidèmies o pestes. Una crisi política i religiosa encapçalada per les lluites entre catòlics i protestants i els monarques absoluts que volen imposar-se al poder del Papa. En general, la burgesia pren partit a favor dels reis i en contra dels nobles i eclesiàstics que defensen el Papa.

Per tant en aquest context de crisi , la societat ha perdut l’optimisme, la confiança en l’home, en la raó, la ciència i en el progrés de la humanitat que caracteritzava el Renaixement, que és substituït per un pessimisme, una pèrdua de confiança en l’home que no es veu capaç de resoldre els seus problemes sense l’ajut de Déu.

L’Art Barroc neix d’una espiritualitat, és un art religiós, vinculat a Roma, els Papes i que defensa les noves normes de la Contrarreforma Catòlica contra el protestantisme sorgida al Concili de Trento.

L’Església , amb el nou estil, busca impressionar, emocionar, acollir al poble, fer propaganda de la fe catòlica que ha triomfat sobre els protestants. Vol despertar entre el poble una devoció, un fervor religiós que el reconforti de les seves angoixes, els seus dubtes i l’ajudi a superar la por a la mort, tan freqüent entre ells. És per tant un art teatral. Aparatós, exagerat, dramàtic, fastuós, recarregat que busca la fascinació i l’admiració del poble.

# data[].attributes.body
Aquesta obra es tracta de "La mort de la Verge", realitzat en oli sobre tela pel pintor Michelangelo Merisi da Caravaggio entre el 1605 i el 1606. Es tracta, per tant, d'una obra pictòrica representativa del Barroc italià.

La pintura recorda l'Enterrament de Crist al Vaticà pel que fa a la seva mida, sobrietat i el naturalisme fotogràfic. Representa de manera realista el dolor de la pèrdua d'un ser benvolgut. En aquest sentit, s'acosta al tractament que pintors de la Reforma com Rembrandt van donar als temes religiosos. El seu impacte va ser considerable sobre l’evolució dels conceptes pictòrics del segle XVII.

# data[].attributes.body
Aquesta obra escultòrica es tracta de "Apol·lo i Dafne", realitzat pel Bernin en 1622. Es tracta, per tant, d'una obra pictòrica representativa del Barroc italià.

Quan Bernini representa al déu i a la nimfa, transforma la versió poètica d'Ovidio de la història en paraules a una imatge en marbre. La transformació del verbal al visual és una metamorfosi artística, l'art com a metamorfosi d'un mitjà a un altre.

Sens dubte Bernini coneixia i admirava els frescos dedicats a Apol·lo i Dafne que Domenichino va pintar en la Vila Aldobrandini de Frascati. L'escultor havia de conèixer així mateix la versió de la llegenda oferta per Ovidio, perquè es va acollir immediatament com un clàssic modern i va anar pràcticament l'única obra de Bernini que va despertar admiració en els segles XVIII i XIX.

# data[].attributes.body
Aquesta obra es tracta de "La lliçó d’anatomia", realitzat en oli sobre tela pel pintor Rembrandt en el 1632. Es tracta, per tant, d'una obra pictòrica representativa del Barroc italià.

El tema d’aquesta obra és el moment en el qual el professor Tulp analitzava la auptopsia del cadàver d'Aris Kindt. Només una vegada a l'any, es donava un cos als estudiants de medicina per poder estudiar-los, la gent no solia donar els seus cossos a la ciència, per això, en aquesta ocasió acudien
centenars de persones que pagaven entrada, com si d'un espectacle es tractés, per a mostrar-la.

La funció d’aquesta pintura era pedagògica, ja que e professor estava ensenyant al seu alumnat com
portar a terme una autopsia.

# data[].attributes.body
Aquesta obra es tracta de "Les tres gràcies", realitzat en oli sobre taula pel pintor Peter Paul Rubens en el 1639. Es tracta, per tant, d'una obra pictòrica representativa del Barroc italià.

La gràcia de la dreta s’identifica amb la primera esposa de l’artista, Isabella Brant; mentre que la de l’esquerra es creu que era Hélène Fourment, la seva segona dona. L'autor utilitza aquest tema mitològic per representar nus femenins

# data[].attributes.headline
Bernini, L’èxtasi de santa Teresa de Jesús.

# data[].attributes.subject
Bernini, L’èxtasi de santa Teresa de Jesús.

# data[].attributes.body
Aquesta obra escultòrica és L’èxtasi de santa Teresa de Jesús, va ser realitzada entre 1647-1652 per Bernini. Es tracta d’una escultura elaborada amb marbre i s’ubica en Capella Cornaro (Roma), i és d’estil Barroc Italià.

L'Èxtasi de Santa Teresa no sols és una de les obres més representatives de la maduresa de Bernini, sinó un de les més representatives del Barroc en tota la seva extensió.
Hem de recordar que després del Concili de Trento, 1545 1563 l'Església Catòlica planteja sengles reformes no sols en la seva organització sinó també en la seva comunicació amb els fidels.

S'exalten als màrtirs i es canonitzen nous sants com és el cas de Sant Ignasi o Santa Teresa de Jesús. L'art serà un llenguatge visual amb la funció de persuadir als fidels que el catolicisme és la religió veritable, enfront de les noves formes protestants. Així la teatralitat, el moviment, el dinamisme, seran els recursos més emprats que es contraposaran a les formes més serenes i harmonioses del Renaixement.

Bernini, en aquesta obra, utilitza tots els recursos, en primer lloc la forma unitària d'entendre l'arquitectura de la Capella, on arquitectura, decoració i escultura serveixen a un mateix fi, el dinamisme en les formes compositives amb diagonals
i desequilibri, la teatralitat en l'elevació del núvol i la llum zenital que il·lumina, com si es tractés d'un llum celestial, i una expressió o pathos, que portats a l'extrem per a provocar la sorpresa, commoció fins a arribar gairebé a la catarsi de l'espectador.

# data[].attributes.headline
Diego Velázquez, Las meninas o La família de Felip IV.

# data[].attributes.subject
Diego Velázquez, Las meninas o La família de Felip IV.

# data[].attributes.body
Aquesta obra es tracta de "Las meninas", realitzat en oli sobre tela pel pintor Velázquez en el 1656. Es tracta, per tant,
d'una obra pictòrica representativa del Barroc italià. Es troba al Museu del Prado (Madrid).

Quan Velázquez pinta aquest llenç porta ja bastant temps obstinat a rematar la seva carrera palatina amb un reconeixement formal de la seva vàlua: ha demanat al Rei que li faci cavaller de Santiago. El Rei ha ordenat que s'iniciï el procés, però les «probanzas» no han pogut deixar en clar la seva hidalguía, la dels seus pares i la dels seus avis Com vam fer veure més amunt, els personatges del llenç semblen congelats en un precís instant: la presència real.

A aquest propòsit, Palomino diu que «aquesta pintura va ser de la seva Majestat molt estimada i en tant que es feia va assistir sovint a veure-la pintar; i així mateix la Reina, la nostra Senyora, donya María Ana d'Àustria baixava moltes vegades i les senyores infantes i dames [...]». Els Reis, doncs, veuran pintar al seu pintor de cambra, però, amb anterioritat, han irromput en el taller la infanta i el seu festeig.

En fer-se presents els Reis, tots reaccionen mirant cap a la Real Parella: Velázquez deixant de pintar; la infanta,
que estava veient com Pertusato tractava de fer reaccionar al gos, gira els seus ulls cap als seus pares; donya Isabel de Velasco ha vist arribar als Reis i inicia una reverència de Tall; la Ulloa, parlanchína, no s'ha adonat de la presència real, ni tampoc la Sarment, que està oferint, com manen les etiquetes de Palacio, de genolls, l'aigua que Margarita havia demanat; el guardadamas sembla sorprès i Mary Barbóla
indiferent en el seu embobamiento; al fons, el Aposentador, Nieto, també com manen les etiquetes, sense espasa, però amb la capa i el barret a la mà, està descorrent la cortina perquè els Reis, quan acabin la seva visita al pintor, puguin passar. Per tant és possible una altra interpretació: Velázquez no pinta als Reis, pintava alguna cosa que no sabem, no pintava res, no té importància el que pintés. Només que ell estava pintant quan per allí van aparèixer els Reis i el festeig de la Infanta. És l'acte de pintar el que es col·loca de coprotagonista juntament amb la família reial. El mirall, amb les imatges reals, és el gran protagonista.

# data[].attributes.headline
Francesco Borromini, San Carlino alle Quattro Fontane.

# data[].attributes.subject
Francesco Borromini, San Carlino alle Quattro Fontane.

# data[].attributes.body
Aquesta obra arquitectónica és San Carlino alle Quattro Fontane. Va ser realitzada entre 1634 - 1667 per Francesco Borromini. Està elaborat amb pedra, es troba a Roma. I és d’estil Barroc Italià.

Resideix en què va ser el primer projecte exclusiu de Borromini. Van ser els Pares Trinitaris els qui es van encarregar un conjunt format per convent església i claustre i t'havia de ser alçat sobre un solar irregular per les seves dimensions i l'orientació del lloc perquè aquest temple està emplaçat en una cantonada molt condicionada per les quatre fonts, li donen nom a l'edifici.

# data[].attributes.headline
Gian Lorenzo Bernini, Plaça de Sant Pere del Vaticà. 

# data[].attributes.subject
Gian Lorenzo Bernini, Plaça de Sant Pere del Vaticà. 

# data[].attributes.body
Aquesta obra arquitectónica és la Plaça de Sant Pere del Vaticà. Va ser realitzada entre 1656 – 1667 per Gian Lorenzo Bernini. Està elaborat amb marbre travertí, es troba al Vaticá (Roma). I és d’estil Barroc Italià.

La seva funció era acollir  un  gran  nombre  de  fidels,  especialment  quan  el  Papa porta a terme la benedicció des dels Palaus Papals. També era que la columnata serveis per acollir processons.

Aquesta arquitectura representa els braços de l’església,  que  acullen a tota la humanitat.

# data[].attributes.headline
Johannes Vermeer, Al·legoria de la pintura.

# data[].attributes.subject
Johannes Vermeer, Al·legoria de la pintura.

# data[].attributes.body
Aquesta obra es tracta de "Al·legoria de la pintura", realitzat en oli sobre tela pel pintor Johannes Vermeer en el 1666 i el 1668. Es tracta, per tant, d'una obra pictòrica representativa del Barroc italià. Es troba al Kunsthistoriches Museum.

Es tracta en definitiva d’una al·legoria dins una al·legoria, donat que representa la pintura, però sembla ser que també la història. Al representar Clio , la musa de la història, sembla que vulgui destacar un esdeveniment històric determinat, la presència del mapa reforçaria aquesta idea. Va executar dues al·legories: la de la pintura i la de la fe, les dues plenes de símbols i referències religioses i històriques.

Aquest quadre ha tingut una llarga i atzarosa història de compra-vendes en les que va intervenir, fins i tot el mateix Hitler que estava molt interessat en posseir aquesta obra, finalment va anar a parar al govern austríac. Ha influenciat també molts artistes, especialment Dalí i els impressionistes pel que fa referència.

# data[].attributes.headline
Le Nôtre, Hardouin Mansart: Palau i jardins de Versalles.

# data[].attributes.subject
Le Nôtre, Hardouin Mansart: Palau i jardins de Versalles.

# data[].attributes.body
Aquesta obra arquitectónica és els Hardouin Mansart. Va ser realitzada entre 1661-1678 per Le Nôtre. Està elaborat amb pedra, marbre i miralls, es troba a Versalles (França). I és d’estil barroc.

Pel que fa a la funció pràctica es l'habitatge. També té aquesta funció simbòlica, simbolitza la monarquia absoluta. I el jardí com a natura domesticada.

Aleshores el rei es va projectar amb la imatge del Rei Sol que tot gira al seu voltant, era el centre de tot podem trobar per tot l'edifici, al·legories enfront aquest tema.

En quant el significat del Palau de Versalles, al principi, per a Lluis XII era el seu refugi de caça favorit, fins quan Lluis XIV heretà el tro, va fugir de Paris perquè tenia una mica de por, vivia entre el Louvre i Versalles, i finalment se’n va a Versalles, i va demanar d'ampliar-ho, de forma que s'havia de fer un palau enorme. El significat principal del palau es la frontera entre la vida dels pagesos i burgesos comparada amb la vida ideal dels aristocràtics.

# data[].attributes.body
El rococó va ser un moviment artístic europeu d'origen francès que es va caracteritzar pel seu estil alegre i provocador, i el gust per la decoració excessiva. Es va manifestar en la pintura, l'arquitectura, les arts decoratives i l'escultura.

L'art rococó es va desenvolupar a principis del segle XVIII, en el període de transició entre el barroc i l'art neoclàssic. Malgrat que comparteix amb el barroc l'interès per la profusió de detalls, es distingeix d'aquest per substituir la seva solemnitat i dramatisme pel plaer i el divertimento.

# data[].attributes.headline
M.L.E. Vigée-Lebrun: Autoretrat. Londres, National Gallery. 1782

# data[].attributes.subject
M.L.E. Vigée-Lebrun: Autoretrat. Londres, National Gallery. 1782

# data[].attributes.body
Aquesa obra es tracta de "Autoretrat", realitzat en oli sobre tela per la pintora Vigée-Lebrun en el 1782. Es tracta, per tant, d'una obra pictòrica representativa del Barroc tardà, Rococó.

L'autoretrat d'Elisabeth Le Brun va ser inspirada, confirmat per l'artista, en la pintura del Barret de Palla de
Paul Rubens. Encara així en el retrat de Le Brun es mostra una imatge d'una dona més valenta, demostrant la seva paleta i veient directe a l'espectador de front, demostra amb aquesta postura la seva confiança, intel·ligència i fins i tot la seva espontaneïtat.

Es mostra natural sense necessitat de res més que el que ella és. En aquesta pintura, a diferència de moltes contemporànies, no busca mostrar el cos de la dona, sinó que expressa que per a poder apreciar a la dona has d'apreciar-la totalment, no sols físicament. Elisabeth esmenta la seva obra com una cosa impressionant, que atreu a la mirada i causa exclamació, plaer i admiració. Cadascuna d'aquestes qualitats que va esmentar es compleixen amb aquesta magnífica imatge de l'artista.