# data[].attributes.headline
Херсонес Таврійський

# data[].attributes.subject
Херсонес Таврійський

# data[].attributes.body
Херсонес Таврійський був заснований у 5 столітті до нашої ери дорійськими греками. Сама назва Херсонес означає півострів. На Гераклейському півострові (південно-західна частина Криму) було закладено поліс, який оточили сільськогосподарськими територіями. З часом Херсонес перетворився на місто-державу, розквіт якої припав на 4-2 століття до н.е. Вона чеканила власну монету, а за основу економіки мала виноградарство, рибний промисел, ремесла й торгівлю.

Із 2 століття до нашої ери Херсонес був у складі Боспорського царства, але після смерті царя Мітрідата VI Євпатора місто перейшло на бік Риму. Саме в часи риму було побудовано потужні оборонні мури, залишки яких ми бачимо нині. Херсонес був римським форпостом у Криму, і саме від Риму він отримав християнство. Сталося це в 5 столітті. Тоді знесли античні храми, щоб збудувати християнські. Тоді ж місто увійшло до складу Візантійської імперії.

Тривалий час Херсонес Таврійський вів боротьбу із численними племенами варварів, які рухалися на захід. За потужними фортечними стінами міщани відчували себе захищеними, тому місто розросталося, й до 11 століття перетворилося на найбільш крупний поліс Північного Причорномор’я.

З 13 століття Херсонес був у складі Трапезундської імперії та Генуї. У 1399 році місто спалив темник Золотої Орди Едигей і після цього воно вже не відновилося як потужний центр життя, торгівлі та ремесел.

# data[].attributes.location_name
Пантікапей, Керч

# data[].attributes.body
ПАНТІКАПЕЙ (Παντικαπαίον) – давньогрец. місто. на території сучасного м. Керч. Розташов. на г. Мітрідат та навколишній території. Вершина була зайнята фортецею (акрополем), схили – будинками житлового та громад. призначення. У Нижньому місті розташовувалися порт та агора. П. мав вільне планування з радіально-променевими елементами. Його площа сягала 30, а в перші ст. н. е. – 100 га. Антична літ. традиція характеризує П. як метрополію всіх мілетських міст Боспора Кімерійського, постійну резиденцію боспорських царів (Страбон, Амміан Марцеллін, Стефан Візантійський, Євстафій, перипли Псевдо-Скімна, Псевдо-Арріана). Спочатку на місці П. в 1-й чв. 6 ст. до н. е. виникло іонійське поселення, яке стало полісом тільки в 3-й чв. 6 ст. до н. е. Містом П. став ще пізніше, на поч. 5 ст. до н. е. У 480-ті рр. до н. е. життя тут було перерване на 20–25 років у результаті скіф. експансії. Бл. серед. 5 ст. до н. е. П. став центром Боспорської симмахії, резиденцією правлячого роду Археанактидів (див. Боспорське царство). На вершині г. Мітрідат був збудований храм верховного божества іонійського Боспору – Аполлона-Лікаря. 438 до н. е. Археанактидів змінила династія Спартокідів. Найвищого політ. та екон. розквіту П. досяг у 4 – 1-й пол. 3 ст. до н. е. Він став столицею греко-варварської держави на зразок елліністичних сх. деспотій. Територія міста та його акрополя розширилася, центром став укріплений комплекс палацу боспорських династів. На акрополі були збудовані потужні укріплення, ключовим пунктом яких була цитадель, що домінувала над храмом Аполлона-Лікаря. У 2 ст. до н. е. при останньому Спартокіді Перісаді V та Мітрідаті VІ Євпаторі зруйновані майже всі монументальні споруди акрополя. 63 до н. е. місто зруйнував землетрус. У 2-й пол. 1 ст. до н. е. – на поч. 1 ст. були проведені ремонтні роботи, перебудовані укріплення цитаделі, споруджені монументальні будинки та культові ордерні споруди. Після готської навали (250–270-ті рр. 3 ст.) в П. фіксуються тільки прості житла. Аж до поч. 6 ст. місто залишалося столицею Боспорської держави, а потім перейшло під владу Візантії. Воно існувало і в пізньоантичний та середньовічний періоди під назвою Боспор. Серед розкопаних споруд П. відзначимо монументальний комплекс і толос останньої чв. 6 – 1-ї чв. 5 ст. до н. е., храм та палац 4–3 ст. до н. е., святилища і пританейон 3–2 ст. до н. е., оборонні споруди акрополя та цитаделі, багатий житловий будинок з андроном 1 ст. до н. е. – 2 ст.

# data[].attributes.body
ФЕОДОСІЯ (грец. Θεοδοσία — "Богом дана"), античне місто — давньогрецьке місто на пд.-сх. узбережжі Крим. п-ова, на березі єдиної в регіоні бухти, що не замерзає. Рештки античного міста лежать під щільною забудовою сучасного м. Феодосія в урочищі Карантинна Гірка, що значно утруднює його дослідження. Приблизна площа Феодосії становить 15—20 га. Місто згадують Демосфен, Страбон, Гай Пліній Старший, Мемнон Гераклейський, Мела Помпоній, Поліен, Арріан Флавій, Аппіан, Клавдій Птолемей, Амміан Марцеллін, Стефан Візантійський та ін. автори.

За писемними та археологічними джерелами, Феодосія була заснована грецькими колоністами — вихідцями з малоазійського міста Мілет близько 2-ї чв. — серед. 6 ст. до н. е. В історії Ф. виділяються 3 основні періоди. 1-й — від серед. 6 ст. до поч. 4 ст. до н. е. — час створення, становлення та функціонування незалежного автономного Феодосійського полісу, який успішно розвивався як торг. та аграрно-ремісничий центр, карбував власну монету, володів потужною і розгалуженою сільською округою (хорою), мав налагоджені екон. та політ. зв’язки з причорноморським та середземноморським центрами (зокрема з Афінами, Гераклеєю, Хіосом, Фасосом, Сінопою та ін.).

2-й період — 380-ті рр. — 2 ст. до н. е. — охоплює час входження Феодосії до Боспорського царства та існування в його складі. Незважаючи на втрату автономії, Феодосія в цей час мала особливий політично-правовий статус через те, що була перетворена на найважливіший центр хлібного експорту Боспору й мала другий за значенням мор. порт д-ви. В історії Феодосії 4—3 ст. до н. е. характеризуються найвищим економічним та культурним процвітанням. Важливо відзначити, що культура Феодосії, на відміну від багатьох іньших міст Боспору, впродовж тривалого часу мала суто еллінський характер, без варварських запозичень.

Початок 3-го періоду, що охоплює 1 ст. до н. е. — 4 ст., припадає на діяльність у Причорномор’ї понтійського царя Мітрідата VI Євпатора (коли Феодосія ввійшла до складу Понтійського царства, 108—63 до н. е.) та його спадкоємців. Після загибелі Мітрідата VI Євпатора гол. роль у політичному житті Феодосії, як і всього Боспору, став відігравати Рим Стародавній. У 1—3 ст. Феодосія перетворилася на типове провінційно-римське місто, зберігаючи своє значення як торг. порту та важливого форпосту на зх. рубежах Боспорського царства.

Довготривала війна між Херсонесом Таврійським і Боспором, що закінчилася бл. 341/42, підвела риску під історією Феодосії як складової частини Боспорського царства. Феодосія остаточно відпала від Боспору і наприкінці 4 ст. зазнала нищівного розгрому гунами. Анонімний автор 5—6 ст. називає Феодосію розореним, безлюдним містом, яке зветься тепер "на аланському або таврському наріччі Ардабтой, тобто Семибожною".

На місці античної Феодосії згодом була розташована цитадель середньовічної Кафи. Як встановлено розкопками, товщина культурних нашарувань на Карантинній Гірці сягає 5 м і охоплює період від 6 ст. до н. е. до ранньо-модерного часу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Феодосія_монета

# data[].attributes.location_name
Ольвія. Розкопки древньогрецького поліса, Миколаївська область

# data[].attributes.attachment_caption
Проєкція давньогрецького міста у часи найбільшого розквіту(фото: Ігор Тітаренко)

# data[].attributes.body
Ольвія (грец. Ὀλβία - щаслива, багата) - антична грецька колонія, заснована вихідцями з Мілета в першій чверті VI століття до н. е. на правому березі Дніпро-Бузького лиману на південь від сучасного Миколаєва і сучасного села Парутине Очаківського району Миколаївської області, Україна. За часів розквіту (друга половина V століття до н. Е. - перша половина III століття до н. Е.) Місто займало площу близько 50 га і був важливий центр торгівлі і рибальства, мав тісні економічні зв'язки зі скіфами , чисельність його населення ймовірно сягала 15 тисяч чоловік . На базі відкритих під час розкопок руїн міста в 1924 році створено археологічний заповідник. Завдяки розкопкам вітчизняних і зарубіжних археологів на території Ольвії були відкриті і досліджені руїни кріпосних стін і веж, подвійні ворота, агора і Східний і Західний теменосі. Розкопки в Ольвії ведуться і в даний час.
Стародавні греки, які заклали місто в VI столітті до нашої ери, змінили кіммерійців і скіфів (втім, греки поступово асимілювалися з місцевим населенням: через деякий час вони почали говорити на суміші грецького і скіфського і носити скіфський одяг). Ще в VI столітті до н. е. в Ольвії разом з храмом Зевса з'явилися святилища і теменоси Аполлона Дельфінія і Лікаря. У 450 році до н. е. Ольвію відвідав Геродот. Він зробив перший опис історії, географії та звичаїв народів, які в ті часи населяли територію північного узбережжя Чорного моря. У VI-V століттях до н. е. тут правили олігархи, на початку IV ст. до н. е. була встановлена ​​демократична форма правління. У 331 році до н. е. Ольвію невдало намагався завоювати полководець Олександра Македонського Зопіріон. У 55 році до н. е. була завойована гетським царем Буребістою . Згодом держава відновила своє існування, але на значно меншій території. У 198 році н. е. Ольвія увійшла до складу Римської імперії. Повністю загинула під час навали гунів в 70-і роки IV століття н. е.

# data[].attributes.location_name
Білгород-Дністровський, Одеська область

# data[].attributes.body
ТІРА (давньогрец. Τύρας, лат. Tyra) — давньогрец. місто, розташов. на правому березі Дністровського лиману, на місці сучасного Білгорода-Дністровського. Заснована в останні десятиліття 6 ст. до н. е. вихідцями з Іонії. Назва Т. походить від давньогрец. назви Дністра.

На початку свого існування була невеликим полісом. Основу економіки становило сільське госп-во, торгівля не була розвинена. У 4—3 ст. до н. е. простежується розквіт Т., територія міста зростала і укріплювалася оборонними спорудами, забудовувалася житловими та госп. комплексами. У 4 ст. до н. е. почали карбувати власну монету, розвивати широкі торг. зв’язки. На правому березі Дністровського лиману виникли сільс. поселення. Із серед. 3 ст. до н. е. фіксуються ознаки екон. кризи. Із 180—170-х рр. до н. е. Т. потрапила в орбіту політики Понтійського царства. Після смерті понтійського царя Мітрідата VI Євпатора (63 до н. е.) її історія не відома. У 1-й пол. 1 ст. життя в місті поступово відроджувалося. Захист Т. здійснювали союзні Риму Стародавньому володарі Одриського царства (фракійська д-ва в сх. частині Балканського п-ова), а після його анексії Римом турботу за безпеку міста взяли на себе римляни. Але юридично Т. не входила до складу провінції Мезія та перебувала за межами офіц. кордонів Рим. імперії. За часів імп. Нерона (54—68) в Т. введено нове літочислення, Рим надав їй певний юрид. статус та привілеї. За часів імп. Тіта Флавія Веспасіана (69—79) права громадян. общини звузилися, а за імп. Марка Ульпія Траяна (98—117) в Т. розмістилася рим. залога і місто стало опорним військ. пунктом у цьому регіоні. Зближення з імперією обумовило стабілізацію воєнно-політ. обстановки та підйом економіки в 2 — 1-й пол. 3 ст. У місті тривало буд-во, зростав добробут населення. У перші століття н. е. органами законодавчої влади, як і раніше, були Рада та Нар. збори. Але останні вже втратили своє демократ. значення. Виконавча влада належала колегії архонтів. Етнічний склад населення не був однорідним, але про значний ступінь його варваризації говорити не можна. 214 Т. витримала навалу карпів, яких в околицях міста розбили рим. війська. У 3-й чв. 3 ст. з Т. вивели рим. залогу, а наприкінці 250-х — у серед. 260-х рр. місто було підпорядковане різноетнічним утворенням варварів. Т. перестала існувати як антич. центр, натомість перетворилася на воєнно-політ. та екон. центр готського варварського ранньополіт. держ. об’єднання в Нижньому Подністров’ї. Остаточне припинення життя тут пов’язане із просуванням 376 до кордонів Рим. імперії гунів.

Місто за часів розквіту займало приблизно 20—25 га. На його території розкопано оборонні споруди, житлові квартали, господарчі та виробничі комплекси, приміщення, пов’язані з перебуванням рим. залоги. У безпосередній близькості від житлових кварталів відкриті поховання, але поки що місце розташування некрополя не з’ясоване.

# data[].attributes.location_name
Трипілля, Киевская область

# data[].attributes.headline
Трипільська культура

# data[].attributes.subject
Трипільська культура

# data[].attributes.body
В 90-х рр. 19 ст. український археолог чеського походження В.Хвойко відкрив нову культуру, датовану 4-2 тис. до н.е. і названу трипільською, по місцю перших археологічних знахідок (село Трипілля на Київщині). Спершу її поширювали на територію Дніпровсько-Дністровського межиріччя. Згодом, коли румунські археологи біля села Кукутени розкопали стародавні людські поселення з подібними ознаками, ареал поширення людності цієї культури було розповсюджено на територію Дунайського басейну, Балканський півострів, острова Середземномор'я та Малої Азії і вона отримала ще назву трипільсько-кукутенська культура.
Виділяють три етапи її розвитку:
1) ранній - 3500-3000
2) середній - 3000-2000
3) пізній - 2000-1700 до н.е.
Характерні особливості матеріальної культури трипільців такі: поселення зводилися на відкритих місцях без оборонних споруд. Житло будувалося по колу, одне біля другого, середина кола залишалася незабудованою. Будинки споруджувалися каркасні, двоповерхові, проміжки між каркасом запліталися лозою та мастилися ззовні і зсередини товстим шаром глини. Розмір їх сягав 100-140 кв.м. Житло ділилося на кімнати, які опалювалися печами, складеними з глини. В кожному будинку проживало по 20 осіб. Все поселення нараховувало по 500-600 чоловік. Центр селища використовувався як загін для худоби. Це були скотарсько-землеробські племена з колективною власністю на стада худоби.
Значного поширення у трипільців набуло виготовлення керамічних виробів побутового призначення - столовий та господарський посуд: миски, глечики, горшки, макітри, декоративна кераміка.
Художня культура трипільців обмежувалася декоративно-ужитковим мистецтвом та культовими статуетками і малюнками на камені та стінах печер. Вона відзначається високим художнім смаком та технікою.
Орнамент. Характерна ознака художнього оздоблення керамічних виробів - яскравий декоративний орнаментальний розпис. Форма орнаменту - прямі та хвилясті лінії, овали, змієподібні спіралі, які повинні були символізувати сонце, воду, людей, тварин, рослини. Вживалося 4 кольору орнаменту - чорний, білий, червоний та брунатний. Яскравими фарбами та різнокольоровим орнаментом розписувалися і стіни жилих помешкань.
Статуетки. Серед археологічних знахідок - численні статуетки, переважно жіночі, що доводить існування культу жінки у трипільському суспільстві. Жінка знаменувала культ родючості, була продовжувачем традицій предків. Статуетки мали культове значення. Виконані вони були у реалістичній манері, і за ними можна простежити етнічний тип трипільців.
Усатівська культура. До пізнього трипілля - усатівської культури (від села Усатово під Одесою, кінець ІІІ - початок ІІ тисячоліття до н.е., розкопки провадив одеський археолог Михайло Болтенко) відносяться кам'яні могильні плити з зображеннями людей, тварин і такі ж зображення на стінах печер.

# data[].attributes.location_name
вул. Кирилівська, Киев

# data[].attributes.attachment_caption
Макет Кирилівської стоянки, кін. XIX ст. Національний музей історії України, Київ. Макет був виготовлений на замовлення Вікентія Хвойки до XI-го Всеросійського 

# data[].attributes.headline
Кирилівська стоянка

# data[].attributes.subject
Кирилівська стоянка

# data[].attributes.body
Кирилівська стоянка (Києво-кирилівська стоянка) — пізньопалеолітична археологічна стоянка старо-кам'яної культури. Древнє поселення на Подолі в Києві неподалік Кирилівської церкви (розкопана на вул. Кирилівській № 59 — 65).
Знайдена стоянка простяглася на 1000 кв. метрів ушир. Тут було виявлено рештки понад 60 мамонтів, безліч розбитих для добуття шпіку й обпалених кісток та багато вугілля й попелу (подекуди 40—50 см завтовшки). Поміж кістками мамонтів були тут кістки і носорогів, і зуби печерного ведмедя та лева. Знайдено крем'яні ножі та скребачки, при чому найцінніші для духовної культури того часу були тут мамутові ікла (сікачі) покриті карбованим орнаментом. Усе це свідчило про діяльність людини.
Визначним відкриттям було те, що на 7 — 8 м вище від залягання найдавнішої тут стоянки з кістками мамутів, у розрізі стародавньої тераси, виявили ще один шар більш пізнього палеолітичного стійбища. У ньому вдалось знайти близько 3 000 крем'яних знарядь, але такого скупчення кісток, як у глибшому шарі, там не було. Взагалі щодо цього Кирилівська палеолітична двошарова стоянка виявилась майже унікальною на всьому просторі Східної Європи.

# data[].attributes.location_name
Мізинська стоянка, Черниговская область

# data[].attributes.attachment_caption
Реконструкція житла мисливців на мамонтів з Мізина

# data[].attributes.headline
Мізинська стоянка, Черниговская область

# data[].attributes.subject
Мізинська стоянка, Черниговская область

# data[].attributes.body
Стоянка розташована на Сіверщині, поблизу села Мізин, Коропського району, Чернігівської області. Датується віком близько 18 000 років до н.е. Однією з найхарактерніших особливостей діяльності носіїв культури стали неймовірно талановиті вироби з кісток мамута та перші відомі у світі орнаменти та символи, нанесені на вироби: перший у світі ансамбль музичних інструментів, браслети з кісток мамута, на яких, як вважають дослідники, вирізані перший зафіксований календар та ще низка неймовірних знахідок.

# data[].attributes.attachment_link.title
Реконструйоване житло із залишків кісток в Мізині